Провадження №22-ц/812/423/25
П О С Т А Н О В А

Іменем України

04 березня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М., Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Богуславською О.М.,

за участю: позивача ОСОБА_1 , його представника - адвоката Головченка О.А., відповідачки ОСОБА_2 , третьої особи ОСОБА_3.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу №487/2520/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка підписана його представником - адвокатом Головченком Олександром Андрійовичем, на рішення, яке ухвалив Заводський районний суд міста Миколаєва під головуванням судді Притуляк Інни Олександрівни у приміщенні цього суду 03 січня 2025 року, повний текст якого складений 13 січня 2025 року, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_3 , приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Євтушенко Алла Миколаївна, про визнання договору дарування недійсним,

у с т а н о в и в :

У березні 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діяв представник - адвокат Головченко О.А., звернувся із позовом до ОСОБА_2 , зазначивши третіми особами, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Євтушенко А.М., про визнання договору дарування недійсним.

Позов мотивовано тим, що 25 серпня 2009 року ОСОБА_1 за письмовою згодою своєї дружини ОСОБА_3 подарував належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 їх доньці ОСОБА_2 . Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Євтушенко А.М. та зареєстрований в реєстрі за №797. Під час укладання договору позивач помилявся щодо обставин, які мають істотне значення, а саме - враховуючи важкий стан свого здоров`я (видалення у 2005 році правої нирки, встановлення 2 групи інвалідності та наявність інших супутніх захворювань), він мав намір та вважав, що укладає договір довічного утримання, оскільки він сам та його дружина з урахуванням їх віку та стану здоров`я потребували постійної сторонньої допомоги. Все життя подружжя ОСОБА_4 турбувалося та надавало допомогу своїм дітям, особливо донці, та мали повну впевненість, що вона забезпечить їх старість. Підписуючи вказаний договір, позивач та його дружина були впевнені, що забезпечують собі догляд та турботу зі сторони доньки, якій і мала перейти у власність спірна квартира після смерті батьків. Вважали, що ОСОБА_2 , підписуючи вказаний договір, виконуватиме різні господарські доручення, за необхідності закуповуватиме продукти та медикаменти, слідкуватиме за чистотою у квартирі, за необхідністю буде супроводжувати батьків до лікаря та стежити за їх психологічним станом, створюватиме доброзичливу та комфорту атмосферу за допомогою спілкування та моральної підтримки. З моменту укладання договору та до 2023 року позивач з дружиною проживали та були зареєстровані у вказаній квартирі, ключі від квартири відповідачці не передавали, особисто несли витрати по сплаті комунальних послуг та утриманню нерухомого майна, вважаючи квартиру своєю власністю. При цьому будь-якого іншого житла позивач не має. Певний час після укладання договору відповідачка спілкувалася з батьками та піклувалася про них, але в подальшому турбота ОСОБА_2 про батьків почала зменшуватися. З початку 2023 року відповідачка почала створювати конфліктні ситуації та в подальшому змінила замки на вхідних дверях та заборонила подружжю ОСОБА_4 проживати у квартирі, зняла їх з реєстрації за вказаною адресою. Тільки після звернення до фахівця за юридичною допомогою ОСОБА_1 зрозумів, що весь час помилявся щодо правової природи укладеного ним правочину.

Посилаючись на викладене, положення статті 229 ЦК України, позивач просив суд визнати договір дарування квартири від 25 серпня 2009 року, укладений ним на користь ОСОБА_2 , недійсним.

ОСОБА_2 відзив на позовну заяву не подавала, в судовому засіданні позов не визнала, пояснювала, що позивач усвідомлював, що підписує саме договір дарування, правову природу якого та наслідки укладення якого були роз`яснені їм нотаріусом, не заперечувала, що її батьки періодично проживали у квартирі АДРЕСА_1 та сплачували комунальні послуги, наполягала на тому, що станом на серпень 2009 року ні позивач ні третя особа за станом свого здоров`я не потребували сторонньої допомоги, вели досить активний спосіб життя. Вважала, що причиною звернення позивача до суду з даним позовом, стало те, що батьки мають намір передати вказану квартиру її брату, у будинку якого, розташованому у АДРЕСА_2 , наразі проживають.

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 13 січня 2025 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач не довів, що на момент укладання оспорюваного договору дарування він помилявся стосовно його правової природи, а також, що існували обставини, які зумовлюють визнання договору дарування недійсним, оскільки, укладаючи цей договір, ОСОБА_1 усвідомлював його істотні умови і правові наслідки його укладення, що і підтвердив власним підписом. При цьому суд зазначив, що посилання ОСОБА_1 на те, що спірну квартиру він вважав своєю власністю, є необґрунтованими, оскільки договір дарування, підписний позивачем, містить чітке визначення порядку переходу права власності на подарунок до обдарованої.

Також суд вважав необґрунтованими твердження третьої особи про те, що нотаріус їй не роз`яснив правову природу договору, який підписує позивач та на укладання якого вона дає згоду, оскільки у матеріалах нотаріальної справи, міститься особисто підписана ОСОБА_3 заява щодо надання нею згоди своєму чоловіку ОСОБА_1 саме на дарування належної їм на праві спільної сумісної власності квартири АДРЕСА_1 . При цьому в судовому засіданні не знайшло свого підтвердження, що вік ОСОБА_3 (69 років) чи стан здоров`я не давав їй можливості усвідомлювати згоду на укладення якого договору вона надає позивачу.

Крім того, суд вказав, що неприязні стосунки позивача з відповідачкою на сьогодні не свідчать про наявність помилки з боку дарувальника під час укладення нею правочину у 2009 році, а з досліджених ним доказів встановив, що позивач змінив наміри щодо відчуження майна після укладення договору дарування, що не може свідчити про помилку стосовно правової природи договору під час укладення.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Головченко О.А. вказує, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухваленим із порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить суд його скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що посилання суду першої інстанції на те, що подружжя ОСОБА_4 ставили свої підписи під текстами договору дарування та заяви, роз`яснення нотаріуса змісту договору, не є визначальним, оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_3 були впевнені в іншому, що укладають саме договір пожиттєвого утримання. На думку Головченка О.А. , суд першої інстанції мав зважати як на пояснення подружжя ОСОБА_4 , так і відповідні подальші дії, які розвивались та відбувались, щоб підтвердити або спростувати такі пояснення. Проте суд цього не зробив, а вказав, що надані документи та пояснення свідків ґрунтуються на тому, що подружжя ОСОБА_4 себе помилково вважали такими, яким необхідна допомога; а медична документація та інші документи у справі, складені та відносяться в період, який до дати укладання спірного правочину не відноситься. Таким чином, суд першої інстанції не встановлював сам факт неправильного сприйняття укладеного правочину на момент його укладання. Окрім того, суд помилково надав оцінку поясненням свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які зазначили, що подружжя ОСОБА_4 тривалий час проживають у с.Велика Корениха м.Миколаєва, хоча сама ОСОБА_2 не заперечувала того, що її батьки проживали у спірній квартирі та інколи знаходились у с. Велика Корениха. Доводи суду про те, що факт сплати позивачем комунальних послуг та непереоформлення ОСОБА_2 особових рахунків на своє ім`я сам по собі не може свідчити про наявність у позивача на момент укладення договору переконання, що ним підписується саме договір довічного утримання, не підтверджуються жодними доказами. Головченко О.А. зауважує, що наявним обставинам справи суд першої інстанції надав невірну оцінку та не надав відповідну оцінку доводам позивача.

У відзиві на апеляційну скаргу приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Євтушенко А.М. вказує, що не погоджується з вимогами, викладеними в апеляційній скарзі, та вважає, що підстав для визнання договору недійсним немає.

ОСОБА_8 відзиву на апеляційну скаргу не подавала.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача, його представника, відповідачки, третьої особи ОСОБА_3 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції відповідає таким вимогам закону.

Як встановив суд першої інстанції і таке вбачається з матеріалів справи, 25 серпня 2009 року між ОСОБА_1 (дарувальником) та ОСОБА_2 (обдарованою) було укладено договір дарування (далі - Договір), який було посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Євтушенко А.М. за №797. За умовами вказаного договору дарувальник передає, а обдарована приймає у власність квартиру АДРЕСА_1 . Право власності ОСОБА_2 на спірну квартиру було зареєстровано за нею в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 05 жовтня 2009 року (том 2, а.с. 87).

Договір підписано особисто сторонами. Згоду на укладання договору дарування письмовою заявою, яку посвідчив нотаріус, надала дружина відчужувача ОСОБА_1 ОСОБА_3 .

Після укладання договору ОСОБА_1 зі своєю дружиною ОСОБА_3 до 2023 року були зареєстровані та продовжували проживати у спірній квартирі, сплачував за спожиті комунальні послуги, договори на постачання яких також укладені з позивачем, окрім договору на надання послуг з централізованого постачання холодної води і водовідведення, який 16 травня 2013 року укладений відповідачкою (том 2, а.с. 89). Також станом на 31 жовтня 2023 року особовий рахунок в ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» відкритий на ім`я ОСОБА_2 (том 2, а.с. 90).

На день звернення із позовною заявою у спірній квартирі не було зареєстровано місце проживання жодної особи (том 2, а.с. 88). Згідно пояснень позивача в суді апеляційної інстанції відповідачка зняла його та дружину з реєстрації, що ОСОБА_2 не заперечувала.

Також суд першої інстанції встановив, позивач та ОСОБА_3 також користуються житловим будинком АДРЕСА_3 , власником якого є їхній син.

ОСОБА_1 згідно довідки до акта огляду МСЕК від 07 квітня 2005 року є особою з інвалідністю другої групи безстроково (том 1, а.с. 10).

Як на підставу заявлених вимог про визнання недійсними оспорюваного договору дарування, позивач посилався на те, що вказаний договір вчинено ним під впливом помилки, яка стосувалася правової природи Договору, оскільки при його укладанні він вважав, що умови договору передбачають наданні йому та його дружині довічно утримання обдарованою.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив із недоведеності позовних вимог, з чим погоджується апеляційний суд.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов.

Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

За договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно (стаття 744 ЦК України).

Договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню (частина перша статті 745 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» правочин, договір, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. Недійсність договору є приватно-правовою категорією, яка покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж відновлювати (див., зокрема, постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року у справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18), Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 грудня 2021 року у справі № 148/2112/19 (провадження № 61-18061св20)). Ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року у справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18)).

Суд визнає оспорюваний правочин недійсним, якщо одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує юридичні наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був спрямований до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом заявлення вимоги про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов) (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Для того, щоб суд визнав оспорюваний правочин недійсним, необхідно: заявлення відповідного позову однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для його оспорення; встановлення того, чи порушене, не визнане, оспорене суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстави для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу позивача суд встановлює на момент вчинення відповідного правочину (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року в справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)).

Верховний Суду постанові від 03 жовтня 2018 року у справі №759/17065/14-ц (провадження № 61-2779св18) зробив висновок щодо застосування статті 229 ЦК України та вказав, що під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину необхідно розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. При чому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу).

Верховний Суд у справах про визнання недійним договорів дарування за правилами статті 229 ЦК України звертає увагу на те, що помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним (див. близький за змістом висновок у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 червня 2020 року у справі № 405/2719/17, Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 3 серпня 2022 року у справі № 363/4381/19, від 24 березня 2021 року у справі № 713/883/19, від 22 березня 2023 року у справі № 759/17155/20, Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16).

Кваліфікація договору дарування як такого, що вчинений під впливом помилки можлива за умови неправильного сприйняття дарувальником обставин вчинення ним цього правочину, які вплинули на його волевиявлення під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання. Для цього суд бере до уваги не тільки те, що сторони прочитали текст оспорюваного договору дарування й отримали роз`яснення його суті від нотаріуса, але й вік позивача, його стан здоров`я, потребу у догляді та сторонній допомозі, відсутність фактичного передання майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваним, продовження користування ним цим майном після укладення договору дарування тощо (див. близький за змістом висновок, викладений у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 червня 2020 року у справі № 405/2719/17, Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 грудня 2020 року у справі № 541/2898/18, від 3 серпня 2022 року у справі № 363/4381/19, від 24 березня 2021 року у справі № 713/883/19, від 22 березня 2023 року у справі № 759/17155/20, Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16).

Отже, як зазначив Верховний Суд у постанові від 15 вересня 2021 року у справі № 161/17523/16-ц, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, - суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі (іншому житлі) після укладення договору дарування.

Виключно у разі встановлення цих обставин правила частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Проте, Верховний Суд наголосив, що лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки. В іншому випадку усі правочини, укладені особами відповідного віку, стан здоров`я яких є поганим та які продовжили проживати у подарованому житлі, підлягали б визнанню недійсними, що призвело б до обмеження правочиноздатності такої категорії осіб, що, у свою чергу, порушувало б гарантії, проголошені в статті 21 Конституції України щодо рівності осіб у їх правах.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним відповідно до статті 229 ЦК України повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. При цьому суди мають виходити з того, що наступна зміна свого рішення або ставлення до його наслідків в результаті переусвідомлення його значення для себе, що настали у майбутньому, тобто після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваного правочину. Підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації.

Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За положеннями статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19).

На день укладання оспорюваного договору позивачу виповнилося 65 років.

Як вбачається з тексту Договору, сторони підтвердили роз`яснення їм нотаріусом вимог законодавства щодо змісту, значення й правових наслідків правочину, що укладається. Також сторони підтвердили, що цей договір не носить характер фіктивного чи удаваного правочину, тобто не є таким, що передбачено ст.ст.234, 235 ЦК України (пункти 3.1 - 3.2).

Також сторони договору підтвердили факт їх ознайомлення зі змістом статей 182, 215-220, 225, 228-236, 717-728 ЦК України.

Відповідно до пункту 3.7. Договору сторони підтвердили розуміння ними природи договору дарування, який є безоплатним, та відсутність у дарувальника права вимагати від обдарованої вчинення на його користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру.

В пункті 3.8 Договору сторони підтвердили відсутність у них обставин, які примусили їх укласти вказаний договір на невигідних умовах, а також те, що вони отримали від нотаріуса всі роз`яснення стосовно укладеного договору і ніяких зауважень, доповнень до цього договору не мають.

Так, на підтвердження своїх позовних вимог ОСОБА_1 надав медичні документи (виписки, епікризи, результати апаратних досліджень), які підтверджують стан його здоров`я після укладання Договору, а також довідку до акту огляду МСЕК від 07 квітня 2005 року, відповідно до якої він є особою з інвалідністю другої групи, непрацездатним, однак в довідці відсутні висновок щодо потреби ОСОБА_1 у догляді та рекомендація щодо виду догляду.

Також матеріали справи підтверджують погіршення особистих відносин між сторонами з 2023 року (звернення позивача до правоохоронних органів, відповіді на звернення) (том 1, а.с. 117-127).

Доказів того, що на момент укладання оспорюваного договору на праві власності позивача не було іншого житла, суду не надано, як і доказів домовленості дарувальника з обдаровуваною щодо надання нею йому довічного утримання.

Аналіз наявних у справі доказів дає підстави апеляційному суду погодитися з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, оскільки ОСОБА_1 не довів, що на момент укладення оспорюваного договору дарування він помилялася стосовно правової природи укладеного ним правочину та існували обставини, які зумовлюють визнання договору дарування недійсними, оскільки, укладаючи цей договір, він усвідомлював його істотні умови і правові наслідки його укладення, що зокрема, підтверджується змістом Договору, в якому викладено відомості щодо правової природи договору дарування, його безвідплатності (пункти 3.1, 3.7, 3.8). Належних та допустимих доказів того, що на день укладання договору дарування ОСОБА_1 потребував догляду і саме з метою його отримання уклав цей договір матеріали справи не містять. Наступна зміна свого рішення або ставлення до його наслідків в результаті переусвідомлення його значення для себе, що настали у майбутньому через погіршення відносин з відповідачкою, тобто після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваного правочину.

Суд першої інстанції правильно виходив з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на дійсність оспорюваного договору.

Установивши, що ОСОБА_1 не надав належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, зокрема, що на час укладення оспорюваного договору дарування він мав намір укласти інший договір - договір довічного утримання, тобто не підтвердження позивачем відсутності у нього волі під час укладення оспорюваного договору дарування, зокрема неправильного сприйняття ОСОБА_1 фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення, суд зробив обґрунтований висновок про відсутність підстав для визнання договору дарування недійсним, що відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 15 вересня 2021 року у справі № 161/17523/16-ц.

Колегія суддів вважає за необхідне крім викладеного врахувати наступне.

У постанові Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі № 389/1809/16-ц зроблено висновок про те, що у випадку, якщо сторона дарувальника представлена одразу двома особами, то для визнання договору дарування недійсним на підставі статті 229 ЦК України у зв`язку з помилкою дарувальника щодо правової природи цього правочину суд має встановити, що обидві ці особи вчинили правочин під впливом помилки.

Згідно договору дарування та матеріалів нотаріальної справи щодо укладання сторонами у справі договору дарування (том 2, а.с. 6-23) квартира АДРЕСА_1 була придбана ОСОБА_1 та ОСОБА_9 , які перебували у шлюбі з 23 жовтня 1964 року, за договором купівлі-продажу 03 серпня 1995 року, а тому на підставі положення статті 22 КУпШС була їхньою спільною сумісною власністю та в силу вимог статті 23 КпШС України, статті 65 СК України для укладання договору дарування ОСОБА_9 надавала згоду, викладену у письмовій заяві, яка була посвідчена нотаріусом.

У позовній заяві та апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 посилався на те, що як він, так і ОСОБА_9 помилялися щодо правової природи оспорюваного договору дарування.

Тобто, фактично, у справі, що переглядається, сторона дарувальника була представлена двома особами - позивачем ОСОБА_1 та його дружиною ОСОБА_3 , яка залучена до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, але не оспорює договір дарування, тому відсутні підстави вважати, що при вчиненні оспорюваного правочину вона діяла під впливом помилки.

Доводи апеляційної скарги, які зводяться до намагання провести переоцінку доказів, яку зробив суд першої інстанції, і не спростовують правильність висновків суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Так, наведені в апеляційній скарзі докази та факти, які ними підтверджені (пояснення свідків щодо проживання дарувальника у спірній квартирі після укладання Договору, сплата ним вартості комунальних послуг, погіршення відносин сторін з 2023 року та звернення з цього приводу до правоохоронних органів), беззаперечно не підтверджують наявність помилки позивача щодо природи договору. Зокрема, у своїй заяві від 12 липня 2023 року до Заводського відділу поліції ГУНП в Миколаївській області (том 1, а.с. 117) ОСОБА_1 зазначив, що ОСОБА_2 є власницею квартири АДРЕСА_1 , оскільки він та дружина подарували доньці квартиру, про наявність будь-яких зобов`язань по утриманню на підставі цього договору не вказано, що свідчить про розуміння позивачем змісту укладеного Договору та його правових наслідків.

У справі, яка переглядається, зі змістом договору дарування дарувальник ознайомився, нотаріус роз`яснив йому суть правочину та юридичні наслідки вчинення; хоча дарувальник був особою похилого віку, однак судом не встановлено на підставі наявних у справі доказів, що він мав захворювання, які б впливали на укладення ним оспорюваного договору дарування та на розуміння змісту останнього. Тому дарувальник не довів, що під час укладення договору дарування з боку дарувальника мала місце помилка, яка вплинула на його волевиявлення та має істотне значення (див. близький за змістом висновок, сформульований у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 19 січня 2021 року у справі № 754/15344/18, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16 червня 2022 року у справі № 488/3056/20).

Оскільки суд першої інстанції повно та всебічно встановив на підставі належним чином досліджених доказів обставини справи, дав їм відповідну правову оцінку та ухвалив законне рішення, правильно застосувавши норми матеріального права та дотримавшись вимог процесуального закону, відповідно до положень статті 375 ЦПК України колегія суддів не вбачає підстави для задоволення апеляційної скарги і скасування рішення суду першої інстанції.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частини 1, 13 статті 141 ЦПК України).

З урахуванням того, що за наслідками апеляційного перегляду рішення суду залишилося без змін, не вбачається підстав для розподілу судових витрат апеляційним судом.

Керуючись статтями 367-369, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана його представником - адвокатом Головченком Олександром Андрійовичем, залишити без задоволення, рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 03 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

_______________________________________________

Повна постанова складена 05 березня 2025 року