ЄУ№712/9115/24
Провадження №2/712/441/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2025 року м. Черкаси

Соснівський районний суд м. Черкаси

у складі головуючого судді Стеценко О.С.,

за участю секретаря судового засідання Дубини В.В.,

представника відповідача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Черкаської обласної прокуратури про зняття арешту з майна, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача, ОСОБА_4 ,

УСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, у якому просить зняти арешт з нерухомого майна, а саме з 1/4 частини квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , накладений на підставі постанови старшого слідчого прокуратури Соснівського району Чернишова С.Г. від 22.08.2008.

У обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що ОСОБА_2 (надалі - позивач) є сином ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 18 лютого 2022 року, серія НОМЕР_1 . Після смерті останнього залишилось спадкове майно, а саме: 1/4 частина квартири, яка розташована в АДРЕСА_1 .

Спадкоємцями після смерті ОСОБА_5 є його син ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , остання будь-яких майнових вимог щодо вказаної частки квартири не має.

Згідно свідоцтва про право власності на житло від 25.09.2000 квартира АДРЕСА_2 , на праві спільної сумісної власності належить ОСОБА_5 та членам його сім`ї: ОСОБА_6 (дружина на той час), ОСОБА_2 (син), ОСОБА_7 (донька).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 12.04.2016.

Після її смерті власником належної їй 1/4 частки квартири АДРЕСА_2 , став її малолітній син ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 04.11.2016.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №386649043 від 12.07.2024 у реєстрі наявний запис про обтяження №17282239, який зареєстровано 27.08.2008 Першою черкаською нотаріальною конторою (реєстраційний номер обтяження в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна: 7806027, 27.08.2008) на підставі постанови старшого слідчого прокуратури Соснівського району Чернишова С.Г., вид обтяження: арешт нерухомого майна, опис предмета обтяження: квартира 1/4 частина, адреса: АДРЕСА_1 , що належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_5 .

Вироком Соснівського районного суду м. Черкаси від 24.12.2008, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Черкаської області від 24.03.2009, ОСОБА_5 засуджено за ч. 4 ст. 191, ч. 2 ст. 366 КК України із застосуванням ст. 70 КК України до трьох років позбавлення волі, з позбавленням права обіймати певні посади, пов`язані з матеріальною відповідальністю, строком на два роки; цивільні позови 60-ти потерпілих залишено без розгляду, роз`яснено останнім їх право на звернення до суду в порядку цивільного судочинства.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 22.12.2009 у справі №2-3294/09 позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок злочину, задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 матеріальну шкоду в сумі 1 795,29 грн., моральну шкоду в сумі 3 000,00 грн., судові витрати в сумі 30,00 грн., а всього стягнуто 4 825,29 грн.

ОСОБА_5 відбув покарання, призначене судом, на даний час відсутня потреба в арешті вищезазначеного майна, а наявність накладеного арешту перешкоджає позивачу реалізувати його законне право на отримання свідоцтва про право на спадщину, що, в свою чергу, унеможливлює реалізацію прав позивача як власника вказаного вище майна на вільне володіння, розпорядження та користування вказаним вище майном, на підставі чого позивач змушений звернутись до суду з даним позовом.

Стислий виклад заперечень відповідачів

Відповідач ОСОБА_3 не скористалася правом на подачу відзиву.

Представник відповідача Черкаської обласної прокуратури надав відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

У обґрунтування заперечень відповідач зазначив, що ОСОБА_2 , звертаючись до суду з позовом, не визначив у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено Черкаською обласною прокуратурою, та не зазначив, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення його порушеного права.

З огляду на вищезазначене Черкаська обласна прокуратура є неналежним відповідачем у даній справі, оскільки порушений інтерес держави відсутній, арешт у кримінальній справі був накладений з метою забезпечення цивільних позовів потерпілих, а питання зняття арешту з майна, накладеного під час попереднього слідства, відповідно до вимог КПК України, відноситься до компетенції суду, який виносив вирок про засудження ОСОБА_5 .

Таким чином, відповідачами у справах про зняття арешту з майна мають бути: особа, в інтересах якої накладено арешт на майно; особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване; орган Державної фіскальної служби, якщо арешт майна проводився для забезпечення конфіскації чи стягнення майна на користь держави.

Відповідач зазначає, що належними відповідачами у цій справі є 59 потерпілих у кримінальній справі №, оскільки арешт на досудовому розслідуванні було накладено з метою забезпечення їх позовних вимог на загальну суму 120 000 грн. до ОСОБА_5 та НДЕКЦ при УМВС України в Черкаській області у сумі 6 819,44 грн. витрат за проведення судових експертиз.

Відповідь позивача на відзив відповідача

20.11.2024 від представника позивача надійшла відповідь на відзив, у якій зазначено, що ОСОБА_5 відбув покарання, призначене судом, тому на даний час відсутня потреба в арешті спірного майна, а наявність накладеного арешту перешкоджає позивачу реалізувати його законне право на отримання свідоцтва про право на спадщину, що, в свою чергу, унеможливлює реалізацію прав позивача як власника вказаного вище майна на вільне володіння, розпорядження та користування вказаним вище майном.

Відповідно до п. 9 Перехідних положень КПК України 2012 року запобіжні заходи, арешт майна, відсторонення від посади, застосовані під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжують свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Ця правова норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України 2012 року, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

Отже, у визначенні порядку звільнення майна з-під арешту потрібно керуватися правилами КПК України 1960 року.

Відповідно до ст. 126 КПК України 1960 року арешт майна міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Накладений на майно арешт може бути скасований органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба, або у разі закриття кримінальної справи відповідно до ст. 214 КПК України 1960 року. Після надходження кримінальної справи до суду питання щодо скасування арешту може бути вирішено судом в порядку, передбаченому статтями 248, 282 КПК України 1960 року, або при постановленні вироку, відповідно до ст. 324 КПК України 1960 року.

Посилання відповідача на те, що належними відповідачами мають бути зазначені 59 потерпілих у кримінальній справі №, не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Вироком Соснівського районного суду м. Черкаси від 24.12.2008, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Черкаської області від 24.03.2009, ОСОБА_5 засуджено за ч. 4 ст. 191, ч. 2 ст. 366 КК України.

Статтею 1177 ЦК України передбачено відшкодування (компенсація) шкоди фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Протягом визначеного законом строку за захистом своїх прав та відшкодування заподіяної шкоди внаслідок злочину звернулася лише ОСОБА_3 , тому остання і залучена до участі у справі як відповідач.

Інші учасники кримінальної справи з вимогами до ОСОБА_5 не зверталися, отже останні не є обтяжувачами майна спадкодавця та не можуть бути відповідачами у справі про зняття арешту з майна.

На посилання відповідача щодо того, що Черкаська обласна прокуратура є неналежним відповідачем у цій справі, зазначила наступне.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №386649043 від 12.07.2024 наявний запис про обтяження №17282239, який зареєстровано 27.08.2008 Першою черкаською нотаріальною конторою (реєстраційний номер обтяження в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна: 7806027, 27.08.2008) на підставі постанови старшого слідчого прокуратури Соснівського району Чернишова С.Г., вид обтяження: арешт нерухомого майна, опис предмета обтяження: квартира 1/4 частина, адреса: АДРЕСА_1 , що належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_5 .

Наказом Генерального прокурора від 17.02.2021 № 39 «Про окремі питання забезпечення початку роботи окружних прокуратур» замість місцевих прокуратур, створено окружні прокуратури.

На підставі вказаного наказу у межах територіальної юрисдикції Черкаської області створено наступні окружні прокуратури: Звенигородську окружну прокуратуру, Золотоніську окружну прокуратуру, Смілянську окружну прокуратуру, Уманську окружну прокуратуру, Черкаську окружну прокуратуру.

Юридичними особами в системі органів прокуратури є Офіс Генерального прокурора, обласні прокуратури та спеціалізовані прокуратури (на правах обласних). Вони мають затверджені Генеральним прокурором структуру та штатний розпис.

Органи прокуратури, які не мають статусу юридичної особи, функціонують у структурах та штатних розписах Офісу Генерального прокурора, обласних та прирівняних до них прокуратур.

Згідно п. 5.4 Положення, у системі органів прокуратури функціонують окружні та спеціалізовані прокуратури (на правах окружних прокуратур). Вони не мають статусу юридичної особи і входять до структур і штатних розписів обласних та прирівняних до них прокуратур.

Таким чином, стороною позивача правомірно залучено до участі у справі Черкаську обласну прокуратуру.

Заяви учасників справи

Позивач та його представник до судового засідання не з`явились, в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи без участі позивача та представника позивача, позовні вимоги підтримують у повному обсязі.

Представник відповідача Черкаської обласної прокуратури у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав, зазначених у відзиві.

Третя особа ОСОБА_4 до судового засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, проти задоволення позовних вимог не заперечує.

Процесуальні дії суду

Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 04.09.2024 відкрито спрощене позовне провадження у справі та призначено судове засідання.

Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 08.10.2024 замінено співвідповідача Черкаську окружну прокуратуру на належного співвідповідача Черкаську обласну прокуратуру.

Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 03.12.2024 задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів.

Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 14.01.2025 залучено до участі у цивільній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача ОСОБА_4 .

Фактичні обставини, встановлені Судом, та зміст спірних правовідносин.

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 67 років, про що 11 січня 2022 року Виконавчим комітетом Червонослобідської сільської ради Черкаського району Черкаської області зроблено актовий запис №06.

Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , є сином ОСОБА_5 .

Згідно свідоцтва на право власності на житло від 25.09.2000 квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 .

Вироком Соснівського районного суду м. Черкаси від 24.12.2008, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Черкаської області від 24.03.2009, ОСОБА_5 засуджено за ч. 4 ст. 191, ч. 2 ст. 366 КК України, цивільні позови 60-ти потерпілих залишено без розгляду.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 22.12.2009 №2-3294/09 частково задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок злочину, на загальну суму 4 825,29 грн.

З інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно №379529695 від 21.05.2024 вбачається, що 27.08.2008 зроблено запис про обтяження 17282239 щодо належної ОСОБА_5 1/4 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі постанови старшого слідчого прокуратури Соснівського району Чернишова С.Г.

Питання про скасування арешту майна не вирішено ані вироком суду, ані після відбуття ОСОБА_5 покарання, призначеного вироком суду.

У судовому засіданні досліджена копія спадкової справи №15/2022, заведена після смерті ОСОБА_5 , з якої вбачається, що позивач вчасно звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.

Норми права, застосовані судом. Оцінка суду

Статтями 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, провадження № 12-158гс18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18 зазначено, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.

Позивач звернувся до суду з вимогою про скасування арешту, накладеного на майно його батька ОСОБА_5 у межах кримінального провадження за правилами КПК України 1960 року, з метою оформлення своїх спадкових прав після померлого.

Згідно з пунктом 9 розділу XI «Перехідні положення» КПК України 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Ця правова норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України 2012 року, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

Порядок щодо скасування арешту на майно було передбачено таким чином - на підставі постанови слідчого в порядку частини шостої 126 КПК України 1960 року, або судом під час попереднього судового засідання в порядку статті 253 КПК України 1960 року, під час ухвалення вироку в порядку статті 324 КПК України 1960 року, або судом в порядку виконання вироку в порядку статей 409, 411 КПК України 1960 року.

Як зазначено вище, постановою старшого слідчого прокуратури Соснівського району Чернишова С.Г. накладено арешт на майно ОСОБА_5 , а саме на 1/4 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Черкаською обласною прокуратурою у дотримання вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України не доведено, що арешт накладений для забезпечення цивільних позовів потерпілих у кримінальному провадженні.

Вироком Соснівського районного суду м. Черкаси від 24.12.2008, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Черкаської області від 24.03.2009, ОСОБА_5 засуджено за ч. 4 ст. 191, ч. 2 ст. 366 КК України, цивільні позови 60-ти потерпілих залишено без розгляду.

Після відбування ОСОБА_5 покарання не вирішено питання про зміну, скасування чи припинення арешту.

Отже, у визначенні порядку звільнення майна з-під арешту потрібно керуватися правилами КПК України 1960 року.

Згідно зі статтею 126 КПК України 1960 року забезпечення цивільного позову та можливої конфіскації майна провадиться шляхом накладення арешту на майно обвинуваченого чи підозрюваного або осіб, які несуть за законом матеріальну відповідальність за його дії, де б це майно не знаходилось, а також шляхом вилучення майна, на яке накладено арешт. Накладення арешту на майно скасовується постановою слідчого, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба.

Згідно з пунктами 7 та 8 частини першої статті 324 КПК України 1960 року, постановляючи вирок, суд повинен вирішити, чи підлягає задоволенню пред`явлений цивільний позов, на чию користь та в якому розмірі, і чи підлягають відшкодуванню збитки, заподіяні потерпілому, а також кошти, витрачені закладом охорони здоров`я на його стаціонарне лікування, якщо цивільний позов не був заявлений; що зробити з майном, описаним для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна.

У порядку, передбаченому статтею 411 КПК України 1960 року, суди вправі вирішувати питання, які виникають при виконанні вироку, зокрема щодо виконання вироку у частині цивільного позову чи конфіскації майна.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У статті 6 Конвенції закріплено принцип доступу до правосуддя.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист у виді незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

У рішенні від 22 грудня 2009 року у справі «Безимянная проти Росії» (Bezymyannaya v. Russia) (заява № 21851/03) ЄСПЛ констатував порушення «самої суті права заявника на доступ до суду», а отже, порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, яка є частиною національного законодавства України, вказавши, що «заявниця опинилася у замкнутому колі, у ситуації, коли внутрішньодержавні суди вказували один на одного і відмовлялись розглядати її справу, зважаючи на нібито обмеження своїх судових повноважень. Внутрішньодержавні суди фактично залишили заявницю у судовому вакуумі без будь-якої вини з її сторони».

Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France)).

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Окрім наведеного, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами.

У статті 3 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України від 23 червня 2005 року № 2709-IV«Про міжнародне приватне право». Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Правила визначення компетенції судів щодо розгляду цивільних справ передбачені статтею 19 ЦПК України, згідно з якою суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ здійснюється за правилами іншого судочинства.

У контексті зазначеної норми процесуального права здійснення розгляду справ за правилами іншого виду судочинства означає наявність у законодавстві чітко й однозначно сформульованих підстав і порядку вирішення відповідних правових питань судом іншої юрисдикції, що дає заінтересованій особі обґрунтовані підстави розраховувати на вирішення ним спору по суті.

З матеріалів позовної заяви вбачається, що постановою старшого слідчого прокуратури Соснівського району Чернишова С.Г. накладено арешт на 1/4 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що належало на праві спільної часткової власності ОСОБА_5 (померлому батькові позивача).

Право власності належить до основоположних прав людини. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу.

На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені у статті 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом.

Зазначений принцип відображено й конкретизовано в частині першій статті 321 Цивільного кодексу України, згідно з якою право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту права власності є гарантована статтею 391 цього Кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.

Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном.

Зокрема, відповідно до статті 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення слідчим арешту на майно ОСОБА_5 , зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна.

Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям нині чинного КПК України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження.

Зокрема, згідно зі статтею 170 КПК України завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Зі змісту частини третьої статті 174 КПК України у разі закриття кримінального провадження на стадії досудового розслідування одночасно з винесенням відповідної постанови прокурор зобов`язаний скасувати арешт майна, якщо воно не підлягає спеціальній конфіскації. Зазначена норма процесуального права є аналогічною наведеній у частині першій статті 214 КПК України 1960 року.

Відповідно до пункту дев`ятого розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Дана норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

З огляду на зазначене, на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна позивача, поширюються норми КПК України 1960 року.

Проте положеннями цього Кодексу передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі - або одночасно з винесенням постанови про її закриття (частина перша статті 214), або раніше, якщо в застосуванні відповідного заходу відпаде потреба (частина шоста статті 126).

Інституту судового контролю за дотриманням прав і свобод людини під час досудового розслідування КПК України 1960 року не містив. Прийняття судом рішення щодо арешту майна як засобу забезпечення цивільного позову та/або можливої конфіскації, з огляду на зміст пункту сьомого частини першої статті 253, пункту восьмого частини першої статті 324, частини тринадцятої статті 335 цього Кодексу передбачалося лише після прийняття рішення про призначення до судового розгляду та під час постановлення за результатами такого розгляду вироку у кримінальній справі, направленій до суду з обвинувальним висновком.

Згідно зі статтею 174 нині чинного КПК України як підозрюваний, обвинувачений, їх захисник або законний представник, так і інший власник або володілець майна вправі звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна, в тому числі на тій підставі, що в подальшому застосуванні відповідного заходу відпала потреба.

Проте слідчий суддя, як і прокурор, наділений повноваженнями приймати рішення про припинення цього заходу виключно під час досудового розслідування, розпочатого шляхом внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань у порядку, встановленому чинним КПК України. Процедури вирішення означених питань за межами кримінального провадження, в тому числі у кримінальній справі, закритій органом досудового слідства до набрання чинності цим Кодексом, КПК України не передбачає.

Водночас прокурор, слідчий суддя, суд, як і інші органи державної влади та їх посадові особи відповідно до частини другої статті 19 Конституції України зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Однією з загальних засад кримінального провадження згідно з пунктом другим частини першої статті 7, частиною першою статті 9 КПК України є законність, що передбачає обов`язок, суду, слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, інших службових осіб органів державної влади неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

КПК України 1960 року, так само як і чинний КПК України, не передбачає застосування слідчим, слідчим суддею процесуальних норм у припиненій кримінальній справі.

Суд кримінальної юрисдикції компетентний розглядати цивільний позов лише разом з кримінальною справою, яка надійшла до суду з обвинувальним висновком, і лише у разі, якщо його заявляє особа, котра зазнала матеріальної шкоди від злочину і пред`являє вимогу про її відшкодування до обвинуваченого або до осіб, які несуть матеріальну відповідальність за його дії (частина перша статті 28 КПК України 1960 року).

Разом із тим, кримінальні процесуальні правовідносини виникають, змінюються та припиняються на підставі норм кримінального процесуального права. Зокрема, після відбуття покарання арешт майна, застосований у кримінальному провадженні (кримінальній справі) як засіб його забезпечення, втрачає відповідну концептуальну властивість.

Із припиненням кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. Причому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами.

Із огляду на зазначене, будь-які публічно-правові процедури, які з тих чи інших причин не завершені до закриття кримінального провадження (кримінальної справи), з моменту такого закриття або завершення втрачають кримінальний процесуальний характер. Арешт майна у такому разі з заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном.

Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено.

Відповідну правову позицію сформульовано Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2013 року № 6-26цс13.

У наведеній постанові закріплено правовий орієнтир, відповідно до якого в порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, коли арешт на майно накладено при провадженні в кримінальній справі, розглядаються заяви на правильність арешту майна. До цього ж зводяться і роз`яснення, надані Верховним Судом України у пункті четвертому постанови Пленуму від 27 серпня 1976 року «Про судову практику в справах про виключення майна з опису».

Таким чином, судом кримінальної юрисдикції повинні розглядатися скарги на законність і обґрунтованість арешту майна, розв`язання яких потребує перевірки наявності підстав і дотримання процедури, встановлених кримінальним процесуальним законом, тобто вирішення по суті питань, які безпосередньо стосуються порядку здійснення кримінального провадження.

Разом із тим, скасування арешту майна, накладеного слідчим у кримінальній справі, після закриття або завершення справи не пов`язане з оцінкою правомірності застосування органом досудового слідства такого заходу, а необхідність прийняття відповідного рішення є безспірною й безальтернативною з огляду на припинення кримінальних процесуальних правовідносин.

Спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за Кримінально-процесуальним кодексом України (далі - КПК України 1960 року) та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі №372/2904/17-ц) або КПК України 2012 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі №2-3392/11). Залежно від суб`єктного складу учасників цього спору його слід розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства. Таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року у справі №727/2878/19.

Позивач ОСОБА_2 подав заяву про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_5 .

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно з ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст.41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Статтею 391 ЦК України передбачено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Продовження арешту на майно ОСОБА_5 призводить до порушення прав і законних інтересів спадкоємця після померлого, що суперечить положенням ст. 41 Конституції України.

Наявність обтяження у вигляді арешту, який накладено на частину квартири, що за життя належала ОСОБА_5 , перешкоджає позивачу оформити свої спадкові права після смерті батька.

Оскільки у позивача відсутня можливість скасування арешту в позасудовому порядку, є необхідність захисту прав шляхом скасування такого арешту, тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідачем не надано доказів того, що арешт накладений для забезпечення позовів у кримінальній справі. Як встановлено судом, цивільні позови залишені без розгляду, в порядку цивільного судочинства звернулася із позовом лише одна потерпіла, якою не доведено, що арешт накладено для забезпечення позову.

А тому скасування арешту майна не зачіпає інтересів третіх осіб.

Керуючись ст.ст. 13, 14, 82, 223, 259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Черкаської обласної прокуратури про зняття арешту з майна задовольнити.

Зняти арешт з нерухомого майна, а саме з 1/4 частини квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , накладений на підставі постанови старшого слідчого прокуратури Соснівського району Чернишова С.Г. від 22.08.2008р., запис про який внесено до Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно 27.08.2008 року № 17282239 Першою черкаською нотаріальною конторою (реєстраційний номер обтяження в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна: 7806027, 27.08.2008).

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня його проголошення апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження відповідно та в порядку і строки, визначені ст. 354 ЦПК України.

Повний текст рішення виготовлено 04.03.2025.

Суддя: О.С. Стеценко