Справа № 346/5174/24
Провадження № 2/346/313/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2025 р. м. Коломия Коломийський міськрайонний суд Івано - Франківської області

у складі головуючого судді Калинюка О.П.

з участю секретаря Насадик В. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , поданого в його інтересах адвокатом Атаманюком Володимиром Михайловичем, до Отинійської селищної ради Коломийського району Івано-Франківської області (далі Отинійська селищна рада), про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю

ВСТАНОВИВ:

в обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача ОСОБА_2 , яка залишила заповіт на користь свого іншого сина ОСОБА_3 .

Після смерті матері позивача відкрилась спадщина, яка складалась з житлового будинку АДРЕСА_1 . Зазначений спадковий будинок відносився до суспільної групи «колгоспний двір»,

ОСОБА_3 вказану спадщину не прийняв та помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після його смерті ніхто не прийняв спадщину в установленому законом порядку.

Позивач після смерті ОСОБА_3 здійснює догляд за вищевказаним будинковолодінням, сплачує комунальні платежі, проводить ремонтні роботи, тобто підтримує це майно в належному стані.

З метою оформлення спадщини позивач як син померлої ОСОБА_2 звернувся до приватного нотаріуса Коломийського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Маркелової Іванни Михайлівни із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті його матері.

Однак, цією приватним нотаріусом відмовлено позивачу у видачі зазначеного свідоцтва у зв`язку з тим, що ним пропущено встановлений ст. 1272 ЦК України строк на звернення із заявою про прийняття спадщини.

Тому представник позивача просить визнати за позивачем право власності на вказаний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в порядку ст.344 ЦК України, тобто за набувальною давністю, оскільки позивач добросовісно заволодів чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти вказаним будинком протягом десяти років.

Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, вказаний представник 28.01.2025 року подав до суду клопотання, в якому просить провести розгляд справи без їх участі та задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, 12.11.2024 року подав заяву, в якій визнав позовні вимоги та просив провести розгляд справи без його участі.

У зв`язку з неявкою в судове засідання сторін (їх представників) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, що відповідає правилам ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Суд, перевіривши матеріали справи, і, оцінивши досліджені докази в сукупності, дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що згідно з даними свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (актовий запис № 521) матір`ю позивача вказано ОСОБА_2 (а. с. 6).

Відповідно до даних свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 (актовий запис № 55) братом позивача та сином ОСОБА_2 був ОСОБА_3 (а. с. 7).

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 (актовий запис № 3) ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Ворона Коломийського району Івано-Франківської області (а. с. 11).

Згідно з свідоцтвом на право особистої власності на жилий будинок, виданим виконавчим комітетом Коломийської районної Ради народних депутатів 02.02.1988 року на підставі рішення вказаного виконавчого комітету № 220 від 14.10.1987 року, колгоспному двору, головою якого вказана ОСОБА_2 , належав житловий будинок АДРЕСА_2 (а. с. 10).

Відповідно до довідок № 208 та № 209, виданих старостою Воронського старостинського округу Отинійської селищної ради Кондрат С. 15.06.2023 року, ОСОБА_2 належав вказаний житловий будинок та земельні ділянки в с. Ворона Коломийського району Івано-Франківської області. Судом встановлено, що зазначений спадковий будинок відносився до суспільної групи «колгоспний двір», головою якого була ОСОБА_2 . Членами цього двору були ОСОБА_1 (позивач) та ОСОБА_3 (брат позивача), який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Місце проживання даних осіб станом на 01.07.1990 року було зареєстроване за вказаною адресою, а на день смерті ОСОБА_2 за вказаною адресою було зареєстроване місце проживання лише самої ОСОБА_2 . Заповіт від імені ОСОБА_2 посвідчено секретарем Воронської сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області Данилюк М. І. 24.11.2008 року та зареєстровано в реєстрі за № 133.

Крім того, у зв`язку з впорядкуванням нумерації будинку адресний номер за вказаним житловим будинком змінено з « АДРЕСА_2 » на адресний номер « АДРЕСА_3 (а. с. 13, 15).

Згідно із даним заповітом ОСОБА_2 заповіла все своє майно, належні їй права, які належали їй на момент складання цього заповіт та майно і права, які б належали їй у майбутньому, ОСОБА_3 (а. с. 53).

Згідно з даними свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 (актовий запис № 10) ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Коломия Івано-Франківської області (а. с. 12).

Відповідно до технічного паспорту на житловий будинок індивідуального житлового фонду, виготовленим Коломийським міжміським бюро технічної інвентаризації 20.06.1987 року, дане спадкове майно складається із: житлового будинку «А», літньої кухні «Б», стайні «В», стодоли «Г», навісів «Д, Ж», погребу «З», вбиральні «Е», криниці «№1», воріт «№2», хвірток «№ 3, № 4, № 5», огорожі «№6» (а. с. 29, 30).

Судом також встановлено, що з метою оформлення прав на спадщину за законом позивач звернувся відповідною заявою до вищевказаної приватного нотаріуса, яка рекомендувала позивачу звернутися до суду з відповідним позовом, оскільки він звернувся до неї після піврічного терміну, встановленого законодавством на прийняття спадщини, про що 16.05.2023 року вказаною приватним нотаріусом винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії (вихідний № 77/02-31 (а. с. 16, 50)).

Згідно з даними спадкової справи №16/2023, заведеної після смерті ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , не проживав разом з нею на день її смерті та не прийняв спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_2 . Інші спадкоємці відсутні.

Пункт 1 ч. 2 ст.16 ЦК України передбачає, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

У відповідності до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У відповідності до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

На підставі ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до частин 1, 4 статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини 3 статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина 2 статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вищевказаних умов у сукупності.

За змістом частини 1 статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності (наведена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 у справі №910/17274/17).

Згідно з роз`ясненнями, наданими в підпунктах «а», «б» п.6 постанови ПленумуВерховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22.12.1995р. №20, положення статей 17,18 Закону "Про власність" щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення вдію цього Закону (з 15.04.1991 року). Право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15.04.1991 року не втратили права на частку в його майні. Розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Судом встановлено, що визнання стороною відповідача позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Аналізуючи встановлені обставини, суд дійшов висновку, що вимоги про визнання за набувальною давністю права власності на вказане майно підлягають задоволенню, оскільки позивачем дотримані умови, передбачені ст. 344 ЦК України, для такого визнання, оскільки позивач добросовісно, відкрито і протягом понад 10 років користувався цим майном, проживаючи в зазначеному будинку. Вказані обставини визнані стороною відповідача, що звільняє позивача від їх додаткового доказування відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України.

Отже, позов підлягає задоволенню.

На підставі ст. 16, 328, 344, 346, 347, 392 ЦК України та, керуючись ст. ст. 263-265, 268, 273, 353-355 ЦПК України ,суд

ВИРІШИВ:

позов задовольнити.

Визнати за набувальною давністю за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_5 , жителем АДРЕСА_4 , право власності на будинковолодіння АДРЕСА_1 ), яке складається із: житлового будинку «А», літньої кухні «Б», стайні «В», стодоли «Г», навісів «Д, Ж», погребу «З», вбиральні «Е», криниці «№1», воріт «№2», хвірток «№ 3, № 4, № 5», огорожі «№6», та розташоване в АДРЕСА_3 .

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його ухвалення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Калинюк О. П.