Єдиний унікальний номер судової справи: 487/1842/23
Номер провадження 22-ц/812/460/25 Суддя - доповідач апеляційного суду Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2025 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Локтіонової О.В., Ямкової О.О.,

із секретарем судового засідання - Ковальським Є.В.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою

Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк»

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 січня 2025 року, ухваленого під головуванням судді - Черенкової Н.П., в приміщенні того ж суду по справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (надалі - АТ КБ «Приватбанк») до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а:

У травні 2023 року АТ КБ «Приватбанк» звернулося до Заводського районного суду м. Миколаєва з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором про надання банківських послуг №б/н від 11 серпня 2011 року у розмірі 58 911,98 грн.

Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим 11 серпня 2011 року підписав заяву № б/н, згідно якої йому було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт, який в подальшому відповідачем збільшувався. ОСОБА_1 підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

Для користування кредитним картковим рахунком відповідач отримав кредитну картку. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 75 000,00 грн. АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за Договором виконав у повному обсязі. Відповідач свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на 21 березня 2023 року утворилась заборгованість за кредитним договором в розмірі 58 911,98 грн, з яких: 49 990,98 грн - заборгованість за кредитом; 8 919,00 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом.

Посилаючись на викладене позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь вказану заборгованості та 2 684 грн судового збору.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 08 квітня 2023 року цивільну справу передано до Центрального районного суду м. Миколаєва за підсудністю, на підставі ч.1 ст. 27 ЦПК України.

23 червня 2023 року від представника відповідача - адвоката Обуховської Р.В. надійшов відзив на позовну заяву, в якому заперечувала проти позовних вимог, вважає їх незаконними та необґрунтованими, а викладені в позовній заяві обставини не відповідають дійсності.

Зазначала, що 11 серпня 2011 року ОСОБА_1 підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, між тим, вказує, що в даних заявах не узгоджено будь-яких умов надання банківських послуг, ніякі інші умови надання банківських послуг з ним не узгоджувалися, будь-які тарифи та умови йому на ознайомлення не надавалися та ним не узгоджувалися та не підписувалися.

Крім того, вказала, що 23 липня 2022 року з рахунку АТ КБ «Приватбанк» за № 254349 без відома відповідача злочинним шляхом знято суму 49 998,48 грн, про що було повідомлено АТ КБ «Приватбанк». В телефонній розмові представник АТ КБ «Приватбанк» підтвердила факт злочинного втручання в систему безпеки банку та порадила заблокувати всі рахунки та повідомити про скоєне в правоохоронні органи. Всі рекомендації були виконані відповідачем в повному обсязі. Відповідно до довідки АТ КБ «Приватбанк» від 25 липня 2022 грошові кошти у сумах 20065,00 грн, 27564, 00 грн та 463,50 грн 23 липня 2022 року були переведені в терміналі самообслуговування м. Черкаси, Бульвар Шевченка, 207, ТЦ Будинок Торгівлі та переведені в БО Благодійний Фонд Сергія Притули та на ім`я ОСОБА_2 .

Враховуючи, що відповідач з 27 квітня 2022 року перебував в м. Хмельницький, Хмельницької області як внутрішньо переміщена особа, то ним було подано заяву до Хмельницького районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області про скоєне кримінальне правопорушення за ч.4 ст. 185 КК України за фактом крадіжки грошових коштів з картки АТ КБ «Приватбанк» за № НОМЕР_1 на суму 49 998,48 грн, відомості про яке внесено до ЄРДР за №0001709 від 29 липня 2022 року, в якому ОСОБА_1 визнано потерпілим.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 26 червня 2023 року у прийнятті зустрічного позову ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» про зобов`язання вчинити пені дії та стягнення моральної шкоди відмовлено.

14 липня 2023 року від представника АТ КБ «Приватбанк» надійшла відповідь на відзив, в якій вважала заперечення відповідача, викладені у відзиві є безпідставними та необґрунтованими.

У відповіді на відзив представник позивача вказала, що Банком на виконання відповідних положень Закону України «Про захист прав споживачів» надано всю необхідну інформацію в письмовому вигляді результатом чого є факт підписання сторонами кредитного договору. Кредитний договір укладений відповідно до норм чинного законодавства та є чинним. Також до матеріалів позовної заяви долучено Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» з якого чітко вбачається, що відповідачу встановлено поточну процентну ставку у розмірі 3,5% (42% на рік), вказано розміри комісій та штрафів тощо. Тобто, сторонами при укладенні договору були обговорені усі істотні умови.

Стосовно посилання відповідача на заволодіння коштами з картки третіми особами (шахрайським шляхом), представник позивача вказує, що 23 липня 2022 року до Банку надійшло платіжне доручення Клієнта про переказ коштів. Ініціатором переказу є Власник карткового рахунку, переказ ініційовано з використанням держателем електронного платіжного засобу для оплати вартості товарів і послуг, що не суперечить вимогам ст. 21 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в України». Даний платіж ініційований Клієнтом через інтернет, а саме шляхом введення інформації про номер картки, термін її дії та CVV код та проходженням успішної авторизації.

З виписки вбачається, що здійсненню операцій 23 липня 2022 року передувало успішне проходження ним авторизації, а саме введення реквізитів карти, отримання та введення ОТП-паролю - «PASSWORD», що додатковий раз підтверджує особисте бажання клієнта на здійснення операції та запобігає виконання операцій шахрайським шляхом. Тобто, представник позивача вказує, що кожна транзакція забезпечена захистом від шахрайських дій, а саме проходження Клієнтом авторизації, тобто введення реквізитів карти, які дають можливість ідентифікувати Клієнта та картковий рахунок, та додаткове підтвердження операції шляхом введення одноразового ОТП-паролю (коду авторизації), який надсилається Банком на мобільний телефон Клієнта, який зареєстрований ним в банківській системі. Тобто для підтвердження операції Відповідачем отримано та введено одноразовий ОТП пароль, який і завершив транзакцію. Клієнт несе відповідальність за всі операції, що супроводжуються авторизацією, до моменту письмової заяви про блокування коштів на Картрахунку і за всі операції, які не супроводжуються авторизацією, до моменту постановки картки до стоп-листа Платіжної системи. Клієнт у свою чергу має право стягнути суму відшкодування з винних осіб встановлених в кримінальному порядку. За такого, представник позивача зазначає, посилання відповідача на те, що коштами заволоділи шахраї є необґрунтованим, оскільки кожна операція забезпечена авторизацією та ОТР-пароль для входу в комплекси та підтвердження платежів надсилалися на його номер мобільного телефону та доступні були тільки відповідачу. Додатково зауважує, що відкрите кримінальне провадження за заявою Відповідача не є підставою звільнення останнього від взятих на себе зобов`язань за кредитним договором. Жодних доказів того, що операції здійснювала інша особа до суду не надано. Більш того, за результатами розгляду кримінальної справи та у разі винесення судом вироку, відповідач має право на відшкодування коштів шляхом стягнення з винної особи, якщо така буде встановлена.

05 вересня 2023 року від представника відповідача - адвоката Обуховської Р.В. надійшло заперечення на відповідь на відзив, в якому вказала, що викладені у відповіді на відзив обставини не відповідають дійсності є необґрунтованими та незаконними, за змістом які є аналогічними у відзиві на позов. Крім того, адвокат зазначала про те, що ОСОБА_1 не вчиняв будь-яких розпоряджень на списання грошових коштів зі свого рахунку шляхом подання платіжних доручень до АТ «КБ «ПриватБанк», ані письмово, ані в електронному виді з використанням електронної системи «Приват24», або у будь-як інший спосіб, не здійснював будь-яких дій, що могли б призвести до списання грошових коштів третіми особами. ОСОБА_1 нікому пін-код картки при проведенні вказаних операцій не передавав, картка знаходиться у нього та ним не використовується. До того ж відповідно до Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 02 серпня 2022 року, кримінальне провадження відкрито 29 липня 2022 року та зазначено, що 23 липня 2022 року невстановлена слідством особа перебуваючи за адресою: м. Черкаси Бульвар Шевченка, 207, умисно, таємно у період воєнного стану, введеного Указом Президента №66/2022 від 24.02.2022, шляхом переказів через термінал самообслуговування, здійснила крадіжку коштів з кредитної картки банку «ПриватБанк» № 254349 чим спричинила громадянину ОСОБА_1 майнової шкоди.

Представник відповідача стверджує, що працівники АТ КБ «Приватбанк» не вчинили жодних дій для з`ясування дійсних обставин справи, не провели службове розслідування, як висновок, співробітники та служба безпеки АТ КБ «Приватбанк» не зацікавлені в розкритті злочину.

25 березня 2023 року від представника АТ «Приватбанк» Меркулової В.В. надійшли пояснення, які за змістом є аналогічними поясненням, викладеним у позові та відповіді на відзив.

29 листопада 2023 року представник відповідача - адвокат Обуховська Р.В. надала до суду пояснення, в яких повторно зазначила обставини та твердження, викладені у відзиві та запереченні на відповідь на відзив.

12 лютого 2024 року представник АТ «Приватбанк» Меркулова В.В. надала до суду заперечення, в яких вказала, що Банком було проведено перевірку, в результаті якої, факт шахрайства у відношенні клієнта ОСОБА_1 став можливим через порушення клієнтом Умов і правил надання банківських послуг.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 січня 2025 року у задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціни договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а відтак у задоволені вимог про стягнення з відповідача заборгованості за простроченими відсотками у розмірі 8 919 грн слід відмовити у зв`язку з безпідставністю через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті позивачу. Відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 49 992,98 грн суд виходив з того, що з матеріалів справи вбачається, що АТ КБ «Приватбанк» підтверджено та не заперечується факт зняття коштів з рахунку ОСОБА_1 шахраями. Разом з тим, представник позивача припускає, що саме 22.07.2022 о 19:48:23 ОСОБА_1 перейшов за шахрайським посиланням, де ввів дані своїх карток та/або паролі входу в програмні комплекси, чим спричинив компроментацію конфіденційних даних. Однак, належних доказів на підтвердження компроментації конфіденційних даних з вини ОСОБА_1 позивачем суду не надано.

Позивач не довів, що відповідач, як володілець та користувач картки, своїми діями чи бездіяльністю сприяв у доступі до його карткового рахунку чи надав інформацію третім особам, що дало змогу ініціювати платіжні операції. Списання грошових коштів з карткового рахунку ОСОБА_3 відбулося не за його розпорядженням і він не повинен нести відповідальності за такі операції. Виявивши безпідставне списання (перекази, зняття) коштів, позивач повідомив про цей факт Банк та звернувся до правоохоронних органів. Враховуючи встановлені фактичні обставини справи та висновки Верховного Суду, дослідивши надані сторонами докази суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за тілом кредиту у розмірі 49 992,98 грн.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просило рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі, а судові витрати покласти на відповідача.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не було враховано, що спірні щодо операції по списанню грошових коштів з рахунку відповідача супроводжувались авторизацією/акцептуванням введенням ПІН-коду в терміналі банка та введення паролю при вході до Приват24 з узгодженням операцій через фінансовий телефон відповідача за останньою операцією. Крім того, ОСОБА_1 повідомив АТ КБ «Приватбанк» вже після того, як були виконані платежі за його кредитною карткою. Вказує на те, що Банк діяв в межах Договору про надання банківських послуг, укладеного між позивачем та відповідачем й вимог Закону України «Про платіжні послуги», тому наявні підставі для задоволення позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - адвокат Одинцова Я.В. просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

За приписами частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення в повній мірі відповідає.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню до виконання як договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Згідно вимог частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частини першої статті 1054 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України). Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства (частини перша та друга статті 207 ЦК України в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору).

Публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги (частини перша та друга статті 633 ЦК України).

Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (частина першій статті 634 ЦК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) відступлено від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144цс14) та зроблено висновок, що: «у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. У разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника від 18 лютого 2011 року процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (18 лютого 2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (20 лютого 2017 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання з підстав та у розмірах, встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України, позивач не пред`явив. Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, кредитор має право вимагати виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, Велика Палата Верховного Суду погоджується із висновком судів попередніх інстанцій, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2020 року у справі № 643/5521/19 (провадження №61-20093св19) зазначено, що: «в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Встановивши, що анкета-заява від 18 березня 2011 року не містить визначення домовленості сторін про сплату відсотків, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для покладення на відповідача обов`язку по сплаті заборгованості за відсотками пеню, комісію і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами, а відтак, суми надходжень, які банком були розподілені на погашення складових заборгованостей підлягають зарахуванню на погашення саме тіла кредиту. Судова практика у цій категорії справ є незмінною, що не може свідчити про порушення прав банку (правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19)».

Як вбачається з матеріалів справи і таке встановлено судом, 11 серпня 2011 року між ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступник АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір б/н шляхом підписання сторонами анкети - заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, за умовами якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку (т. 1 а.с. 12).

На підставі вказаної заяви ОСОБА_1 було відкрито рахунок та видано картку: № НОМЕР_2 строк дії до 06/17, № НОМЕР_3 строк дії до 02/21, № НОМЕР_1 строк дії до 10/24, (т.1 а.с. 11).

Згідно довідки АТ КБ «Приватбанк», відповідачу встановлено кредитний ліміт у сумі 4 000 грн., який у подальшому змінювався, останній раз 04 лютого 2022 року - 50 000 грн (т. 1 а.с.10).

Згідно з наданим позивачем розрахунком, заборгованість відповідача перед Банком за вказаним кредитним договором станом на 21 березня 2023 року становить 58 911,98 грн, з яких: 49 992,98 грн - заборгованість за кредитом, 8 919 грн - заборгованість по відсоткам (т. 1 а.с. 1-3).

З урахуванням встановленого та вказаних вище норм суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність між сторонами кредитних відносин.

Разом з тим, встановивши, що анкета-заява від 11 серпня 2011 року не містить визначення домовленості сторін про сплату відсотків, а Умови та правила надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк» не підписані та не погоджені відповідачем ОСОБА_1 , а паспорт споживчого кредиту не є складовою кредитного договору, суд першої інстанції правильно констатував про відсутність підстав для покладення на відповідача обов`язку по сплаті заборгованості за відсотками у розмірі 8 919 грн.

Що стосується вимог АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 49 992,98 грн, то колегія суддів погоджується з висновком суду про відмову у задоволенні цих вимог з огляду на наступне.

Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

Як на підставу задоволення своїх вимог, позивач посилається на порушення відповідачем своїх зобов`язання за кредитним договором щодо своєчасного повернення кредитних коштів.

Заперечуючи проти позову відповідач наполягає на тому, що став жертвою шахраїв, які незаконно заволоділи кредитними грошовими коштами, що надавалися банком у можливе користування в межах встановленого кредитного ліміту, у сумі 49 998,48 грн.

Так, згідно Довідки від 27.04.2022 №6825- ОСОБА_1 взятий на облік внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем перебування в АДРЕСА_1 (т.1 а.с.89).

Як вбачається з виписки по особовому рахунку ОСОБА_1 - 23 липня 2022 року відбулося списання грошових коштів в сумах 28 667,38 грн та 20 867,60 грн (в терміналі самообслуговування: м. Черкаси, бул. Шевченка, 207, Склад. Отримувач ОСОБА_2 ) та в сумі 463,50 грн (Оплата послуг через Приват24:Одержувач: БО Благодійний Фонд Сергія Притули. Код квитанції: 9276-0515-0551-6619) (т. 1 а.с. 92).

У цей же день 23 липня 2022 року ОСОБА_1 звернувся на гарячу лінію АТ КБ «Приватбанк» про зняття грошових коштів третіми особами на, що представник Банку підтвердила факт злочинного втручання в систему безпеки Банку та порадила заблокувати усі рахунку та звернутися із заявою до правоохоронних органів, що підтверджується записом телефонної розмови (т. 1 а.с. 152).

Відповідно до Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 02.08.2022 року, 29 липня 2022 року Органом досудового розслідування Хмельницького РУП ГУНП в Хмельницькій області за заявою ОСОБА_1 відкрито кримінальне провадження №00017069.

Згідно вищевказаного витягу, 23 липня 2022 року невстановлена слідством особа перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 , умисно, таємно у період воєнного стану, введеного Указом Президента №66/2022 від 24.02.2022, шляхом переказів через термінал самообслуговування, здійснила крадіжку коштів з кредитної картки банку «ПриватБанк» № 254349 чим спричинила громадянину ОСОБА_1 майнової шкоди (т.1 а.с. 94).

Листом СВ Хмельницького районного управління поліції ГНУП в Хмельницький області від 11.08.2022 року, АТ КБ «Приватбанк» повідомлено про кримінальне провадження № 0001709 та задано Банку наступні питання: Яким чином було знято/переведено грошові кошти із карткового рахунку АТ КБ «Приватбанк» НОМЕР_1 ? 2. Чи проводилося по даному факту службове розслідування? 3. Чи будуть повернуті вказані вище кошти ОСОБА_1 .?

Відповіді на запит СВ Хмельницького районного управління поліції ГНУП в Хмельницький області від АТ КБ «Приватбанк» матеріли справи не містять.

Разом з тим, як зазначає представник АТ КБ «Приватбанк» стосовно зняття коштів з особового рахунку ОСОБА_1 було проведено перевірку в результаті якої було встановлено наступне.

Кошти переказані в терміналі самообслуговування TS201065 (м Черкаси, бульв. Шевченка, буд. 207, ТЦ Будинок Торгівлі, Інстор.) на картку НОМЕР_4 клієнта Приватбанку ОСОБА_2 ІПН: НОМЕР_5 та на благодійний фонд, кошти на благодійні фонди поверненню не підлягають. ОСОБА_2 ІПН: НОМЕР_5 має обмеження в банківському обслуговуванні (1.41 Шахраї в електронних операціях) присвоєне згідно заявки в БОК №15686891. Телефон клієнта не відповідає. Кошти з картки шахрая ОСОБА_2 ІПН: НОМЕР_5 були зняті у банкоматі САCS4792 АДРЕСА_3 , а також витрачені на поповнення мобільного.

Зміни фінансового номеру телефону під час шахрайства не відбулося. Логін та пароль також не змінювався. Зв`язок по телефону не пропадав. Компроментація паролів відбулася. Не всі входи в ПР24 були з пристроїв та ІР, які притаманні клієнту. Перший вхід до Приват24 клієнта з нетипового пристрою SM-G935F| SAMSUNG стався ще напередодні шахрайства 22.07.2022 19:48:23. Тобто вірогідно саме цього дня клієнт перейшов за шахрайським посиланням, де ввів дані своїх карток та/або паролі входу в програмні комплекси, чим спричинив компроментацію конфіденційних даних.

СМС в архіві за 21.07.22-23.07.22 р. на сьогодні відсутні згідно даних комплексу sms-admin.pb.ua/# та mobilesystems.pb.

Згідно даних комплексу costat.privatbank.ua карта НОМЕР_1 була заблокована 2022-07-23 14:31:32.

Аналізом проведених транзакцій через адмінку «PanLike» встановлено, що всі транзакції проведено з введеням CVV-коду (resp code-1), введенням вірного пін-коду (Pin ok-1) та без коду для інтернет-платежів 3-D Secure (pos condition-0), NFC pay-N. Картка була відсутня під час операції, користувач присутній (pos condition-5).

Враховуючи вищенаведену інформацію, встановлено, що операції, які клієнт ОСОБА_1 заперечує, сталися у терміналі самообслуговування TS201065 (м. Черкаси, бульв. Шевченка, буд. 207, ТЦ Будинок Торгівлі, Інстор.) без присутності фізичної картки та з вірним введенням пін-коду картки НОМЕР_1 , що стало можливо у випадку компроментації конфіденційної інформації.

Виходячи з того, що шахрайські дії третіх осіб по відношенню до клієнта банку ОСОБА_1 , в результаті яких 23.07.2022 року з його карток несанкціоновано списано грошові кошти у сумі 41 998,00 грн, сталися як наслідок в результаті дій або бездіяльності клієнта, під впливом шахраїв, вина банку відсутня.

Таким чином, представник Банку вказує, що факт шахрайства у відношенні клієнта ОСОБА_1 , а став можливим через порушення клієнтом Умов і правил надання банківських послуг.

На теперішній час кримінальне провадження №00017069 за заявою ОСОБА_1 підслідністю перебуває в Органі досудового розслідування Черкаського районного управління поліції ГУНП в Черкаській області, оскільки кримінальне правопорушення скоєно у м. Черкаси (т. 1 а.с. 96).

Відповідно до частини першої статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами НБУ та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Частиною першою статті 1068 ЦК України передбачено, що банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.

Відповідно до статті 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунку клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платіжною карткою є електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду карти, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.

Держателем такого платіжного засобу є фізична особа, яка на законних підставах використовує спеціальний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного спеціального платіжного засобу.

Неналежним переказом для цілей цього Закону вважається рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі. Неналежним платником є особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів, а неналежним отримувачем особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі.

Відповідно до статті 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» користувач спеціального платіжного засобу зобов`язаний використовувати його відповідно до вимог законодавства України і умов договору, укладеного з емітентом, та не допускати використання спеціального платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень.

Відповідно до частин сьомої дев`ятої розділу VI «Загальні вимоги до безпеки здійснення платіжних операцій та управління ризиками» Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705, емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором. Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу.

Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійснення цієї операції, негайно зараховує зазначену в цьому документі суму коштів на відповідний рахунок.

Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для його притягнення до цивільно-правової відповідальності.

Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин.

Таким чином, користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій у разі відсутності доказів сприяння ним втраті, використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15, у постанові Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 202/10128/14-ц (провадження № 61-1856св17) від 13 вересня 2019 року у справі № 501/4443/14-ц (провадження № 61-10469св18), від 20 листопада 2019 року у справі № 577/4224/16-ц (провадження № 61-30583св18) та інших.

Встановивши, що жодними доказами не підтверджується, що ОСОБА_1 в період спірного списання грошових коштів реєструвався у системі інтернет-банкінгу «Приват24» та використовував її з метою доступу до відкритих на його ім`я у АТ КБ «Приватбанк» карткових рахунків, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність обставин, які безспірно доводять, що відповідач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

На підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин, суд першої інстанції враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, зокрема, несанкціоноване списання грошових коштів з рахунку ОСОБА_1 , дійшов правильного висновку про те, що відсутні правові підстави для стягнення з останнього заборгованості за тілом кредиту у розмірі 49 992,98 грн, оскільки заборгованість у відповідача виникла у зв`язку з несанкціонованим списанням з його карткового рахунка грошових коштів.

Доводи апеляційної скарги про те, що спірні операції по списанню грошових коштів з рахунку відповідача супроводжувались авторизацією/акцептуванням введенням ПІН-коду в терміналі банка та введення паролю при вході до Приват24 з узгодженням операцій через фінансовий телефон відповідача за останньою операцією не заслуговують на увагу з огляду на відсутність доказів на підтвердження, що користувач ОСОБА_1 своїми діями чи бездіяльністю сприяв незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дала змогу третім особам ініціювати платіжні операції з коштами, які перебували на його картковому рахунку. Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідач відразу сповістив про несанкціоноване зняття коштів з його карткового рахунку на гарячу лінію банку та звернувся із заявою до правоохоронних органів.

Інші в апеляційній скарзі доводи зводяться до відповіді на відзив та заперечень та які були предметом дослідження в суді першої інстанції, яким суд надав відповідну правову оцінку з урахуванням всіх фактичних обставин справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, і з якою погоджується колегія суддів.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків суду, а тому апеляційна скарга на підставі ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду, яке ухваленням з додержанням норм матеріального та процесуального права - залишенню без змін.

Керуючись ст. ст.367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія судів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк»- залишити без задоволення.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 січня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Крамаренко

Судді: О.В. Локтіонова

О.О. Ямкова

Повний текст складено 06 березня 2025 року.