ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

04 березня 2025 року

м. Харків

справа №613/1007/24

провадження №22-ц/818/910/25

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Акціонерне товариство «Сенс Банк»,

розглянувши в порядку ст. 369 ЦПК України в м. Харкові без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Сенс Банк» про захист прав споживачів шляхом стягнення суми у розмірі 5 900,00 грн за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Сенс Банк» на рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 23 жовтня 2024 року, постановлене під головуванням судді Уварової Ю.В.,

в с т а н о в и в :

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в якому просив стягнути з відповідача на користь позивача суму за договором на розміщення вкладу № TDRM001462060 від 07.06.2024 року у національній валюті у розмірі 5 900 грн.

Рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 23 жовтня 2024 року позовні вимоги задоволено. Стягнуто з Акціонерного товариства "СЕНС БАНК» на користь ОСОБА_1 грошові кошти у національній валюті у розмірі 5 900 грн.

В апеляційній скарзі Акціонерне товариство «СЕНС БАНК» просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що суд не взяв до уваги, що із заявлених позивачем вимог він вважає, що Банком порушено його права, однак Банком виконані всі умові у відповідності до вимог чинного законодавства. Оскільки строковий договір банківського вкладу покладає на банк обов`язок прийняти від вкладника суму коштів, нарахувати на неї проценти та повернути ці кошти з процентами зі спливом встановленого договором строку. Суд першої інстанції не взявши до уваги фактичні обставини, застосував норми законодавства які не відповідають правовідносинам між Позивачем і Відповідачем щодо предмету спору у даній справі. Самим позивачем у судовому засіданні суду першої інстанції неодноразово було зазначено, що грошові кошти за договором вкладу, які він просить стягнути, знаходяться саме на його поточному рахунку, та те, що він не отримав кошти у зв`язку із відсутністю у нього доступу до вказаного рахунку, а тому порушень АТ «СЕНС БАНК» не вбачається. Зазначає, що з наведеного вбачається, що ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції в порушення принципу диспозитивності та за відсутності (недосліджені) будь-яких доказів, самостійно обрав правову підставу та предмет позову, чим допустив порушення норм процесуального права.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішень суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що закінчення строку дії договору банківського вкладу не звільняє банк від обов`язку повернути (видати) кошти вкладникові. Сторони за домовленістю можуть визначити порядок здійснення повернення коштів за строковим вкладом - шляхом перерахування на поточний рахунок вкладника, шляхом видачі готівкою через касу банку, або іншим шляхом. Зазначені вище норми не містять обмежень при виборі сторонами такого договору способу виконання зобов`язання з повернення коштів банку перед вкладником. У разі, якщо договором банківського вкладу передбачено повернення вкладу коштів шляхом їх перерахування на поточний рахунок вкладника, із чим погодились обидві сторони, укладаючи такий договір, то після здійснення зазначеної операції правовідносини сторін трансформуються у правовідносини банківського рахунку відповідно до положень частини третьої статті 1058 ЦК України. За договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами (стаття 1066 ЦК України); зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом (стаття 1068 ЦК України). Тому доводи представника відповідача про те, що позовні вимоги не можуть бути задоволені з тих підстав, що відповідачем виконано свої зобов`язання за Угодою та повернуто позивачу вклад шляхом перерахування коштів на поточний рахунок суд першої інстанції не взяв до уваги, оскільки позивачем у судовому засіданні неодноразово було зазначено, що грошові кошти за договором вкладу, які він просить стягнути, знаходяться саме на поточному рахунку і саме до вказаного рахунку він не має доступу, а тому суд першої інстанції дійшов до висновку, що вказані грошові кошти мають бути стягнуті саме з поточного рахунку ОСОБА_2 НОМЕР_1 , відкритого в АТ «СЕНС БАНК». Отже, враховуючи, що банком протиправно було заблоковано рахунок позивача, тим самим безпідставно обмежено його у розпорядженні грошовими коштами, суд першої інстанції вважав, що позовні вимоги про стягнення коштів у сумі 5900,00 грн підлягають задоволенню.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судовим розглядом встановлено, що 07.06.2024 року між АТ «Сенс Банк» та ОСОБА_1 укладено Угоду на розміщення вкладу № TDRM001462060 /а.с.6/.

Згідно з Умовами вкладу, вид вкладу «Швидкий», номер депозитного рахунку НОМЕР_2 , сума вкладу 5900,00 грн, строк вкладу 3 дні з дати зарахування вкладу на депозитний рахунок по дату повернення вкладу, якою є 10.06.2024 року, процента ставка 7,0 процентів річних.

Відповідно до п. 5 Угоди позивачем було пролонговано Угоду на три дні - до 13.06.2024 року.

Відповідно до п. 1 Умов Угоди, повернення вкладу та нарахованих на вклад процентів буде здійснено на рахунок НОМЕР_1 , рахунок, з якого буде здійснено розміщення вкладу - НОМЕР_1 .

Згідно з п. 6 Умов Угоди, дострокове повернення вкладу не здійснюється.

Згідно з п. 12 Умов Угоди, відмова вкладника від угоди та/або право вимоги дострокового повернення вкладу чи розірвання/припинення угоди за вимогою вкладника в односторонньому порядку не передбачено.

На підтвердження укладення Угоди на розміщення вкладу, позивач надав суду копію Акцепту на укладення Угоди на розміщення вкладу № TDRM001462060 від 07.06.2024, а на підтвердження внесення грошових коштів в сумі 5900,00 грн на депозитиний рахунок за Угодою TDRM001462060 від 07.06.2024 позивач надав виписку по рахунку, відкритому в Сенс Банку на імя ОСОБА_1 ( НОМЕР_1 ), за період з 01.05.2024 по 12.06.2024 /а.с.10-13/.

Крім того, представником відповідача надано суду копію виписки по особовим рахункам ОСОБА_1 , відкритим в Сенс Банку, за період з 01.01.2024 року по 25.06.2024 року, з якої вбачається, що з рахунку ОСОБА_1 НОМЕР_1 на рахунок НОМЕР_2 залучено кошти на депозит у сумі 5900,00 грн (угода TDRM001462060 від 07.06.2024 року) /а.с.47-48/.

Крім того, представник відповідача у судовому засіданні підтвердив факт укладання 07.06.2024 року між позивачем та відповідачем Угоди на розміщення банківського вкладу, строком до 13.06.2024 року.

Частиною 24 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій та операцій з ощадними сертифікатами банку, затвердженого постановою Правління НБУ 03 грудня 2003 року № 516 передбачено, що грошові кошти на вкладний (депозитний) рахунок фізичної особи можуть бути внесені готівкою, перераховані з іншого власного вкладного (депозитного), поточного або платіжного рахунку і повертаються банком готівкою або в безготівковій формі на зазначений у договорі рахунок вкладника для повернення коштів чи за заявою вкладника на інший його рахунок після закінчення строку, визначеного в договорі банківського вкладу, або настання інших обставин, визначених законодавством України чи договором банківського вкладу.

В обґрунтування вимог позовної зави ОСОБА_1 посилався на те, що 07.06.2024 року уклав угоду з АТ «Сенс Банк» на розміщення вкладу № TDRM001462060 від 07.06.2024 року на суму 5900,00 грн. Цього ж дня сума 5900,00 грн була перераховано ним на депозитний рахунок. Строк повернення 10.06.2024 року. Відповідно до п.5 цієї угоди позивач здійснив пролонгацію терміну депозиту на три дня до 13.06.2024.

12.06.2024 року приблизно о 21.00 год. позивач дізнався, що з невідомих йому причин усі його поточні рахунки, які відкрито в АТ «Сенс Банк», заблоковані, та він позбавлений посадовими особами АТ «Сенс Банк» права у використанні власних грошових коштів.

13.06.2024 року на електронну пошту АТ «Сенс Банк» позивач направив Розпорядження-вимогу №1 від 13.06.2024 року про перерахування усіх власних грошових коштів до інших банків. Кошти у сумі 5900,00 грн, які розміщені на депозитному рахунку, позивач вимагав перерахувати на його власний рахунок, якій відкрито у АТ «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК».

Розпорядження-вимогу №1 від 13.06.2024 року було отримано 13.06.2024 року працівником АТ «Сенс Банк» Володимиром Фесько, але, станом на дату звернення до суду з позовом, вимоги, які викладені у Розпорядженні-вимозі №1 від 13.06.2024 року, банком не виконані.

Позивач вважає, що дії відповідача щодо неповернення його грошових коштів з депозитного рахунку порушують норми законодавства України та його права як споживача банківських послуг.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною першою статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Відповідно до Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі - Інструкція № 492), банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського вкладу вкладні (депозитні) рахунки (пункт 1.8 Інструкції); договір банківського рахунку укладається в письмовій формі; один примірник договору зберігається в банку, а другий - банк зобов`язаний надати клієнту під підпис (пункт 1.9 Інструкції); письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту; у договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (пункт 1.10 Інструкції).

Пункт 10.1 Інструкції № 492 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачає порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред`явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунка кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку.

Пунктом 1.4 глави 1 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03 грудня 2003 року № 516, (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Згідно з пунктом 2.9 глави 2 «Приймання готівки» розділу ІV «Касові операції банків з клієнтами» Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 01 червня 2011 року № 174 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), банк (філія, відділення) зобов`язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп «вечірня» чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ.

Таким чином, письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. При цьому квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі.

Наслідком укладення договору банківського вкладу є те, що готівкові кошти вкладника передаються ним у власність банку, а безготівкові кошти - в повне розпорядження банку. Відповідні дії вкладника є необхідною умовою виникнення зобов`язання за договором банківського вкладу, згідно з яким у вкладника виникає право вимагати від банку видачі суми вкладу і виплати процентів на неї, а у банку - відповідний обов`язок. З договору банківського вкладу, укладення якого обумовлено переданням коштів вкладника у власність банку, можуть виникнути лише зобов`язальні правовідносини за участю вкладника (кредитора) і банку (боржника).

Подібний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 6-352цс16 та постанові Верховного Суду від 04 березня 2021 року у справі № 757/18976/18-ц.

Згідно зі статтею 1060 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. Якщо відповідно до договору банківського вкладу вклад повертається вкладникові на його вимогу до спливу строку або до настання інших обставин, визначених договором, проценти за цим вкладом виплачуються у розмірі процентів за вкладами на вимогу, якщо договором не встановлений більш високий процент. Якщо вкладник не вимагає повернення суми строкового вкладу зі спливом строку, встановленого договором банківського вкладу, або повернення суми вкладу, внесеного на інших умовах повернення, після настання визначених договором обставин договір вважається продовженим на умовах вкладу на вимогу, якщо інше не встановлено договором.

Вклад (депозит) це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору (стаття 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Згідно з ч. 1 ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

Договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час (ч. 1 ст. 1075 ЦК України).

При цьому з урахуванням положення частини другої статті 1060 ЦК України підставою повернення грошових коштів є відповідна вимога вкладника.

Судом встановлено, що на підтвердження укладення Угоди на розміщення вкладу, позивач надав суду копію Акцепту на укладення Угоди на розміщення вкладу № TDRM001462060 від 07.06.2024 року, а на підтвердження внесення грошових коштів в сумі 5900,00 грн на депозитиний рахунок за Угодою TDRM001462060 від 07.06.2024 року позивач надав виписку по рахунку, відкритому в Сенс Банку на ім`я ОСОБА_1 ( НОМЕР_1 ), за період з 01.05.2024 року по 12.06.2024 року /а.с.10-13/.

Крім того, представником відповідача надано суду копію виписки по особовим рахункам ОСОБА_1 , відкритим в Сенс Банку, за період з 01.01.2024 року по 25.06.2024 року, з якої вбачається, що з рахунку ОСОБА_1 НОМЕР_1 на рахунок НОМЕР_2 залучено кошти на депозит у сумі 5900,00 грн (угода TDRM001462060 від 07.06.2024 року) /а.с.47-48/.

Крім того, представник відповідача у судовому засіданні підтвердив факт укладання 07.06.2024 року між позивачем та відповідачем Угоди на розміщення банківського вкладу, строком до 13.06.2024 року.

Як роз`яснив Верховний Суд у пункті 40 своєї постанови від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц, суди мають у порядку, передбаченому процесуальним законом, перевіряти доводи сторін і досліджувати докази стосовно додержання письмової форми договорів банківського вкладу, враховуючи, що недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства у сфері банківської діяльності та внутрішніх вимог банку щодо залучення останнім вкладу (депозиту) (зокрема, й через видання документів на підтвердження внесення коштів, які не відповідають певним вимогам законодавства й умовам договору банківського вкладу) не може свідчити про недотримання сторонами письмової форми цього договору».

Споживач не повинен нести втрати та зазнавати якісь незручності через вади та недоліки в оформленні документів, допущені працівниками банку, оскільки саме банк визначає відповідальних працівників, яким надається право підписувати договори банківського вкладу, оформляти касові документи, а також визначає систему контролю за виконанням касових операцій в силу пункту 174 Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України 01 червня 2011 року №174.

24 грудня 2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 754/7091/17 зробив висновок про те, що укладання договору банківського рахунку під час відкриття банком карткового рахунка клієнту є обов`язковим, а надання володільцем такого рахунка виписки (у паперовій чи електронній формі) про рух (наявність) коштів на його картрахунках за операціями є доказом укладення такого договору.

Подібні правові висновки зробив Верховний Суд у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 201/8674/14-ц, (провадження № 61-405св18), у постанові від 11 грудня 2019 року у справі № 757/18978/18-ц, (провадження № 61-19019св19), у постанові від 05 серпня 2020 року у справі № 757/20962/18-ц, (провадження № 61-8015св19).

Таким чином, виписки по особовим рахункам ОСОБА_1 є належним та достатнім підтвердженням перерахування коштів на вкладний (депозитний) рахунок у сумі 5900,00 грн.

Отже, суд доходить висновку, що факт укладання договору банківського вкладу між позивачем та відповідачем АТ «Сенс Банк» підтверджений належними доказами.

Як зазначив у судовому засіданні представник відповідача, по закінченню терміну дії Угоди банківського вкладу, на виконання умов Угоди, банком були перераховані кошти на поточний рахунок, вказаний позивачем в Угоді.

На підтвердження чого представником відповідача суду була надана копія виписки по особовим рахункам ОСОБА_1 , відкритим в Сенс Банку, за період з 01.01.2024 року по 25.06.2024 року, з якої вбачається, що 13.06.2024 року з рахунку ОСОБА_1 НОМЕР_2 повернуто вклад у сумі 5900,00 грн на рахунок НОМЕР_1 (угода TDRM001462060 від 07.06.2024 ) /а.с.47-48/.

Вказаний факт позивач у судовому засіданні підтвердив, проте, зазначив, що він позбавлений можливості розпоряджатися власними коштами, у зв`язку з тим, що банком заблоковані його рахунки та картки, які підв`язані до цих рахунків, на підтвердження чого він надав виписки по валютному рахунку USD НОМЕР_3 за період з 01.05.2024 року по 12.06.2024 року, та по валютному рахунку EUR НОМЕР_4 за період з 01.05.2024 по 12.06.2024 року /а.с.83, 84/.

Крім того, позивач надав суду роздруківку скріншотів з мобільного додатку про здійснення фінансових операцій, які були неуспішними. Також надано суду скріншот з додатку, у якому вказано: «Немає активних карток. Без них не можна зробити переказ» /а.с.79-80/.

У судовому засіданні представник відповідача пояснив, що рахунки позивача не заблоковані, а по рахункам позивача встановлені обмеження у здійсненні певних операцій на підставі Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», оскільки до банку надійшла офіційна інформація з приводу підозрілих операцій з використанням коштів позивача.

Яка саме інформація надійшла до банку, на підставі якої банком було прийнято рішення обмежити позивача у користуванні власними коштами, відповідно до Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, представник відповідача суд не повідомив та відповідних доказів не надав.

Лише зазначив, що позивачу необхідно здійснити верифікацію у будь-якому відділенні банку із використанням ЕЦП і йому буде наданий доступ до його грошових коштів.

Як вбачається із розпорядження-вимоги № 1 від 13.06.2024 року, яка була направлена позивачем на адресу відповідача, 12.06.2024 року позивач дізнався, що АТ «Сенс Банк» розірвав без попередження та пояснення причин з позивачем ділові стосунки, тим самим позивач позбавлений посадовими особами АТ «Сенс Банк» права у користуванні власними коштами з використанням платіжних карт та дистанційного обслуговування. Позивач вимагав перерахувати залишки грошових коштів з рахунків, які відкриті на його ім`я, на рахунки, вказані позивачем у вимозі, зокрема і кошти з депозитного рахунку НОМЕР_5 у сумі 5900,00 грн /а.с.8-9/.

15.06.2024 року позивач на адресу відповідача направив запит, у якому просив надати йому у письмовій формі відомості про номер та дату рішення спеціально уповноваженого органу про продовження зупинення відповідних фінансових операцій (видаткових фінансових операцій) по рахункам ОСОБА_1 , які відкриті у АТ «Сенс Банк» /а.с.85/.

Крім того, позивачем 18.06.2024 року та 09.07.2024 року на адресу відповідача були направлені вимоги щодо поновлення доступу до його рахунків, які відкриті в АТ «Сенс банк», з використанням систем дистанційного банківського обслуговування Me Sense Bank та мобільного додатку Sense SuperApp, розблокування платіжних карток, які емітовані на його ім`я, та перерахування залишків грошових коштів у сумі 5958, 75 грн., з рахунка НОМЕР_1 на рахунок, який відкрито на ОСОБА_1 у АТ «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК», у тому числі суму 5900,00 грн., яка перерахована на вказаний рахунок 13.06.2024 року у зв`язку із закінченням строку депозиту № TDRM001462060 від 07.06.2024 року на суму 5900,00 грн. /а.с. 81, 82/.

Вказані вимоги позивача залишились без задоволення.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Обов`язок доказування і подання доказів покладено на сторони і приписами статті 81 ЦПК України.

При цьому частиною шостою цієї норми процесуального права передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються, зокрема такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2)висновками експертів; 3)показаннями свідків.

При цьому докази мають бути належними (містити інформацію щодо предмета доказування); допустимими (одержаними з дотриманням порядку, встановленого законом та обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування); достовірними (на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи); достатніми (які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Суд першої інстанції, оцінивши в сукупності наявні у справі докази, дійшов до обґрунтованого висновку про доведеність заявлених позовних вимог щодо безпідставного обмеження у доступі до належних йому рахунків та коштів на них.

Тому висновок суду про наявність підстав для стягнення на користь позивача грошових коштів, що знаходяться на його рахунку відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги про неналежний спосіб захисту є безпідставними з огляду на викладене.

Посилання Банку на відсутність підстав для наявність підстав для задоволення позову, колегія суддів не приймає. При цьому зазначає, що після звернення ОСОБА_1 до суду із даним позовом Банк не вжив заходів по врегулюванню спірної ситуації та не повернув кошти на вимогу позивача. Розмір коштів, що знаходяться на рахунку ОСОБА_1 , Банком не спростовується.

Банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом (стаття 1068 ЦК України).

Доводи представника Банку про те, що позовні вимоги не можуть бути задоволені з тих підстав, що Банком виконано свої зобов`язання за Угодою та повернуто позивачу вклад шляхом перерахування коштів на поточний рахунок суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги, оскільки позивачем у судовому засіданні неодноразово було зазначено, що грошові кошти за договором вкладу, які він просить стягнути, знаходяться саме на поточному рахунку і саме до вказаного рахунку він не має доступу, а тому судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що вказані грошові кошти мають бути стягнуті саме з поточного рахунку ОСОБА_2 НОМЕР_1 , відкритого в АТ «Сенс Банк».

Враховуючи, що банком протиправно було заблоковано рахунок позивача, тим самим безпідставно обмежено його у розпорядженні грошовими коштами, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги про стягнення коштів у сумі 5900,00 грн підлягають задоволенню.

Доказів на спростування обґрунтованості блокування рахунків відкритих на ім`я ОСОБА_1 в АТ «Сенс Банк», представником Банку ані суду першої, ані суду апеляційної інстанцій надано не було та в матеріалах справи такі докази відсутні.

Висновок суду про доведеність позовних вимог відповідає закону та фактичним обставинам справи.

Щодо доводів апеляційної скарги про наявність іншого спору між Банком та ОСОБА_1 , судова колегія вважає посилання Банку на даний факт безпідставним, оскільки для розгляду даної справи наявні всі належні та допустимі докази.

Доводи апеляційної скарги висновки суду першої інстанції не спростовують.

Принцип змагальності полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог (ст.ст.12, 81 ЦПК України). Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторін. Тобто, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги АТ «Сенс Банк» надано до суду апеляційної інстанції копію позовної заяви від 30.06.2024 року, щодо інших позовних вимог ОСОБА_1 до АТ «Сенс Банк» про стягнення коштів та зобов`язання перерахування грошових коштів на рахунки інших банків; відзиву наданого Банком на дану позовну заяву; додаткових пояснень Банку із наданням виписки по стану рахунка ОСОБА_1 сформованого 17.01.2025 року за період з 01.07.2024 року по 17.01.2025 року; довідки щодо закриття рахунку та відсутності заборгованості Банку перед ОСОБА_1 .

З матеріалів справи вбачається, що дані докази, подані лише до суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів не приймає зазначені докази по справі з огляду на таке.

Частинами другою, третьою статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Апеляційний суд при перевірці законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та не має права виходити як за межі доводів апеляційної скарги, так і за межі вимог, заявлених у суді першої інстанції, крім випадків, передбачених частинами третьою та четвертою цієї статті.

За змістом пункту 6 частини другої статті 356, частини третьої статті 367 та пункту 1 частини першої статті 376 ЦПК апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, або які неправомірно не були цим судом прийняті та досліджені, або доказами, які судом першої інстанції досліджувались із порушенням установленого порядку.

Дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень.

При цьому колегія суддів виходить з того, що позивач у справі є юридичною особою, яка звертаючись до суду із вимогами про стягнення заборгованості за кредитним договором, має дані про обставини укладання кредитного договору. Довідка про умови кредитування знаходилась у позивача. При цьому зазначений доказ до суду першої інстанції не надавався. Про наявність будь-яких перешкод у надані суду першої інстанції вказаного доказу матеріали справи не містять.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно вирішив справу на підставі досліджених в судовому засіданні доказів та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в оскаржуваній частині.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс-Банк» - залишити без задоволення.

Рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 23 жовтня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова