ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 533/961/23 Номер провадження 22-ц/814/190/25Головуючий у 1-й інстанції Оксенюк М.М. Доповідач ап. інст. Кузнєцова О. Ю.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.

суддів: Обідіної О.І., Панченка О.О.,

секретар: Сальна Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві апеляційну скаргу виконувача обов`язків керівника Глобинської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Новогалещинської селищної ради Кременчуцького району Полтавської області Варави Андрія Анатолійовича

на рішення Козельщинського районного суду Полтавської області від 06 грудня 2023 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до Новогалещинської селищної ради Кременчуцького району Полтавської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору державний нотаріус Козельщинської державної нотаріальної контори Курочкін Олександр Олександрович про визнання права довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2023 року представник позивача ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Новогалещинської селищної ради про визнання права довічного успадкованого володіння земельною ділянкою.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_3 , після смерті якого відкрилася спадщина до складу якої входить право постійного користування земельною ділянкою для ведення СФГ «Вільний селянин» селянського (фермерського) господарства, площею 12,8 га, що підтверджується Державним актом на право постійного користування землею серія ПЛ000981.

Позивач є спадкоємцем першої черги за законом, прийняв спадщину після смерті батька та отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на частину спадкового майна, яке належало померлому спадкодавцю.

Окрім цього, відповідно до рішення Козельщинського районного суду Полтавської області від 14.11.2017, справа № 533/11/02/17 позивача в порядку спадкування за законом визнано правонаступником з усіма правами та обов`язками померлого ОСОБА_4 засновника СФГ «Вільний селянин».

На підставі вищезазначеного рішення, здійснено відповідні зміни до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, тобто позивач є засновником та керівником СФГ «Вільний селянин».

Проте, державним нотаріусом було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину на вищезазначену земельну ділянку, оскільки відсутні документи, які засвідчують право власності померлого спадкодавця на земельну ділянку.

ОСОБА_5 позбавлений можливості у позасудовому порядку вирішити дане питання, а тому просив суд визнати за ним право довічного успадкованого володіння на земельну ділянку для ведення фермерського господарства, площею 12,8 га, яка розташована на території Василівської сільської ради і (нині Новогалещинської селищної ради Кременчуцького району Полтавської області), в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 батька ОСОБА_4 .

Рішенням Козельщинського районного суду Полтавської області від 06 грудня 2023 року позов ОСОБА_1 до Новогалещинської селищної ради Кременчуцького району Полтавської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору державний нотаріус Козельщинської державної нотаріальної контори Курочкін Олександр Олександрович про визнання права довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , право довічного успадковуваного володіння на земельну ділянку, кадастровий номер :00:003:0136, цільове призначення для ведення фермерського господарства, площею 11,1000 га.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням місцевого суду його в апеляційному порядку оскаржив виконувач обов`язків керівника Глобинської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Новогалещинської селищної ради Кременчуцького району Полтавської області ОСОБА_6 , просив його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що спадкодавець ОСОБА_3 за життя не набув права довічного успадковуваного володіння спірної земельної ділянки, оскільки вона перебувала у постійному користуванні спадкодавця на підставі акту на право постійного користування землею, виданого та зареєстрованого у 1996 році, в той час, коли Земельний кодекс України в редакції від 13.03.1992 вже не передбачав такого виду права як довічне успадковуване володіння.

Окрім того, спадкодавець ОСОБА_3 за життя створив фермерське господарство «Вільний селянин» до якого перейшло право користування земельною ділянкою наданою засновнику, власником корпоративних прав якого, на даний час є ОСОБА_5 .

Підстави для представництва прокурором інтересів держави в особі Новогалещинської селищної ради Кременчуцького району Полтавської області обґрунтовані тим, що спірна земельна ділянка є комунальною власністю територіальної громади Новогалещинської селищної ради, проте вона неналежно здійснює захист законних прав та інтересів держави, листом від 18.04.2024 повідомила про відсутність можливості самостійно захистити порушені інтереси та прохала Глобинську окружну прокуратуру взяти на себе представництво інтересів держави в особі Новогалещинської селищної ради.

Від представника ОСОБА_1 адвоката Олійник Л.М. до суду надійшло клопотання, в якому просила закрити апеляційне провадження у даній справі на підставі п. 3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України, оскільки оскаржуване рішення не впливає на вирішення питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки прокурора в інтересах держави.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення місцевого суду не відповідає вказаним вимогам.

Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_3 помер батько позивача ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 (т. 1, а.с. 62).

Відповідно до Державного акта на право постійного користування землею серії ПЛ000981, виданого на підставі рішення 6 сесії 22 скликання Козельщинської районної Ради народних депутатів Козельщинського району Полтавської області від 27.12.1995 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 256, громадянину ОСОБА_4 надано у постійне користування земельна ділянка площею 17,9 га в межах згідно з планом, цільове призначення для ведення селянського (фермерського) господарства, та яка розташована на території Василівської сільської ради (т. 1, а.с.13 (зворотня сторона) - 14).

10 березня 1995 року ОСОБА_3 заснував Селянське (фермерське) господарство «Вільний селянин», що підтверджується копією свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи серія А00 № 710051, витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань (т. 1, а.с. 149-151).

Постановою державного нотаріуса Козельщинської державної нотаріальної контори від 25.07.2017 відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину Селянське (фермерське) господарство «Вільний селяни» та на земельну ділянку площею 12,8 га, надану для ведення селянського (фермерського) господарства, яка розташована на території Василівської сільської ради Козельщинського району Полтавської області в порядку спадкування після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 батька ОСОБА_4 , за відсутністю статутного капіталу та документів, що засвідчують право власності ОСОБА_4 на дану земельну ділянку (т. 1, а.с. 114).

Рішенням Козельщинського районного суду Полтавської області від 14.11.2017 визнано ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом правонаступником з усіма правами та обов`язками померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 засновника Селянського (фермерського) господарства «Вільний селянин» - ОСОБА_4 (т. 1, а.с. 11-13).

Вищезазначена земельна ділянка площею 17,9 га цільове призначення для ведення селянського (фермерського) господарства, була зменшена до 12,8 га, в зв`язку з приватизацією спадкодавцем частини земельної ділянки, а саме площею 5,1 га. (т. 1, а.с. 69).

Для оформлення права на земельну ділянку, яка перебувала в постійному користуванні СФГ «Вільний Селянин» позивач ОСОБА_5 звернувся до ГУ Держгеокадастру у Полтавській області про надання в оренду земельної ділянки орієнтовною площею 12,8 га, яка розташована на території Василівської сільської ради Козельщинського району для ведення фермерського господарства (т. 2, а.с.15).

Відповідно до наказу ГУ Держгеокадастру у Полтавській області № 297 від 11.01.2016 ОСОБА_1 було надано дозвіл на розробку документації із землеустрою щодо відведення ділянки площею 12,8 га (т. 2, а.с. 16).

Наказом ГУ Держгеокадастру у Полтавській області № 2420 від 03.04.2018 було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення фермерського господарства за межами населених пунктів на території Василівської сільської ради Козельщинського району Полтавської області та надано земельну ділянку площею 11,1000 га ріллі (кадастровий номер :00:003:0136) в довгострокову оренду терміном на 7 (сім) років (т. 2, а.с.18).

Власником земельної ділянки з кадастровим номером :00:003:0136 є Новогалещинська селищна рада, на підставі наказу ГУ Держгеокадастру у Полтавській області «Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність» № 28-ОТГ від 09.12.2020 та підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 241171726 (т. 2, а.с. 19-23).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до висновку про наявність правових підстав для визнання за позивачем в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 права довічного успадковуваного володіння на земельну ділянку площею 11,1000 га кадастровий номер :00:003:0136.

Колегія суддів не погоджується з даним висновком місцевого суду з наступних підстав.

Статтею 2 ЦПК України встановлено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою статті 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

При вирішенні цивільного спору суд у межах своїх процесуальних повноважень та в межах позовних вимог установлює зміст (правову природу, права та обов`язки) правовідносин сторін, які випливають зі встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець вказує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, а ніж закон. Більш того, виходячи з положень ЦПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить своє відображення в судовому рішенні, зокрема в його мотивувальній і резолютивній частинах.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Земельний кодекс УРСР від 18 грудня 1990 року передбачав існування специфічного речового права на земельну ділянку та можливість для фізичних осіб бути суб`єктами права довічного успадковуваного володіння землею.

Так, відповідно до статті 6 цього Кодексу громадянам у довічне успадковуване володіння могли надаватися землі для ведення селянського (фермерського господарства).

Вказане положення було продубльовано у частині першій статті 50 цього Кодексу, відповідно до якої громадянам Української РСР, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, що ґрунтується переважно на особистій праці та праці членів їх сімей, надаються за їх бажанням у довічне успадковуване володіння або в оренду земельні ділянки, включаючи присадибний наділ.

Окремо законодавець виділяв іншу правову конструкцію - право постійного користування земельною ділянкою, підстави виникнення якого передбачено у статті 7 цього Кодексу.

Таким чином, починаючи з 1990 року законодавець чітко розмежовував поняття права постійного користування та права довічного успадковуваного володіння, правові режими яких не визнавалися тотожними. При цьому кодекс передбачав лише одне право володіння земельною ділянкою, наданої для ведення сільського (фермерського) господарства, - право довічного успадковуваного володіння.

Відповідно до вимог статті 55 ЗК УРСР від 18 грудня 1990 року у вказаній редакції у разі смерті громадянина, який вів сільське (фермерське) господарство, право володіння земельною ділянкою передається одному зі спадкоємців. Крім того, вже із самої назви правової конструкції можна говорити про можливість такого права бути успадкованим - право довічного успадковуваного володіння.

Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 березня 1991 року, яка втратила чинність на підставі постанови Верховної Ради України від 13 березня 1992 року № 2201-XII, затверджено форми державних актів: на право довічного успадковуваного володіння землею; на право постійного володіння землею; на право постійного користування землею.

Разом із тим, ЗК України № 2196-XII у редакції від 13 березня 1992 року виключив згадку про право довічного успадковуваного володіння та передбачав надання земель лише у постійне та тимчасове користування.

Постійним визнавалося землекористування без заздалегідь установленого строку. Так, відповідно до статті 7 Кодексу земельні ділянки у постійне користування надавалися громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, сільськогосподарським підприємствам і організаціям.

Втім, виключення з Кодексу правил про право довічного успадковування володіння не означало припинення цього права, як і не було передбачено його автоматичного переходу в іншу організаційну форму. Як суб`єктивне право, право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, що виникло свого часу відповідно до закону, могло бути припинене лише з підстав, передбачених законом, проте в законі таких підстав наведено не було.

При цьому відповідно до пункту 8 Постанови Верховної Ради України від 13 березня 1992 року № 2200 "Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі" громадяни, підприємства, установи, організації, яким було надано у встановленому порядку земельні ділянки у довічне успадковуване або постійне володіння, зберігають свої права на використання цих земельних ділянок до оформлення права власності або землекористування відповідно до ЗК України.

Пунктом 6 розділу Х "Перехідні положення" ЗК України 2001 року визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

У Рішенні Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 р. №5-рп (справа про постійне користування земельними ділянками) зазначено, що у Земельному кодексі Української РСР від 18 грудня 1990 року була регламентована така форма володіння землею, як довічне успадковуване володіння. ЗК України в редакції від 13 березня 1992 року закріпив право колективної та приватної власності громадян на землю (зокрема, право громадян на безоплатне одержання у власність земельних ділянок для ведення сільського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства тощо (ст. 6)). Це свідчить про те, що поряд із впровадженням приватної власності на землю громадянам, на їх вибір забезпечувалася можливість продовжувати користуватися земельними ділянками на праві постійного (безстрокового) користування, оренди, пожиттєвого спадкового володіння або тимчасового користування. При цьому в будь - якому разі виключалась як автоматична зміна титулів права на землю, так і будь-яке обмеження права користування земельною ділянкою у зв`язку з непереоформленням правового титулу.

Конституційний Суд України вважав, що встановлення обов`язку громадян переоформити земельні ділянки, які знаходяться у постійному користуванні, на право власності або право оренди до 01 січня 2008 року, потребує врегулювання чітким механізмом порядку реалізації цього права відповідно до вимог частини 2 статті 14, частини 2 статті 41 Конституції України. У зв`язку з відсутністю визначеного у законодавстві відповідного механізму переоформлення громадяни не в змозі виконати вимоги пункту 6 Перехідних положень Кодексу у встановлений строк, про що свідчить неодноразове продовження Верховною Радою України цього строку. Підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт.

Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення:

- пункту 6 розділу Х "Перехідні положення" ЗК України щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення;

- пункту 6 Постанови Верховної Ради України "Про земельну реформу" від 18 грудня 1990 року N 563-ХII з наступними змінами в частині щодо втрати громадянами, підприємствами, установами і організаціями після закінчення строку оформлення права власності або права користування землею раніше наданого їм права користування земельною ділянкою.

При вирішенні питання щодо права довічного успадковуваного володіння важливо враховувати також норми спеціального законодавства, зокрема, Закону України «Про селянське (фермерське) господарство», що був прийнятий 20 грудня 1991 року та діяв до введення в дію Закону України «Про фермерське господарство».

Зазначеними законами встановлений особливий порядок створення таких юридичних осіб як фермерське господарство. Згідно з цими законами однією з основних особливостей правового статусу фермерського та селянського (фермерського) господарств є те, що для створення фермерського господарства як юридичної особи громадянин України повинен спочатку отримати у власність або користування земельну ділянку з цільовим призначенням «для ведення фермерського господарства», а вже потім зареєструвати і вести фермерське господарство.

Таким чином, право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою відноситься до тих прав, які можуть бути успадковані, тому, враховуючи, що зі смертю особи не відбувається припинення прав і обов`язків, спадкоємець стає учасником правовідношення з довічного успадковуваного володіння.

Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 368/54/17 (провадження № 14-487цс19), від якого Велика Палата Верховного Суду не відступила, і в постанові від 23 червня 2020 року у справі № 179/1043/16-ц (провадження № 14-63цс20) та застосовано в постанові Верховного Суду від 30 серпня 2023 року у справі № 313/1192/20 (провадження № 61-3206св23).

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини від фізичної особи), яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України), крім прав і обов`язків що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 ЦК України.

Таким чином, до складу спадкового майна після смерті спадкодавця відносяться лише ті права та обов`язки, які йому належали.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази належності ОСОБА_4 права довічного успадковуваного володіння спірною земельною ділянкою, яке б підтверджувалося відповідним державним актом.

Окрім того, на момент створення СФГ «Вільний селянин» (1995 рік) нова редакція Земельного кодексу Української РСР, викладена Законом України «Про внесення змін і доповнень до Земельного кодексу Української РСР» від 13 березня 1992 року № 2196-ХІІ, та нова редакція Закону України «Про селянське (фермерське) господарство», викладена Законом України «Про внесення змін і доповнень до Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» від 22 червня 1993 року № 3312-ХІІ, не містили положень щодо надання права громадянам на довічне успадковуване володіння землею.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Щодо законності підстав для здійснення прокурором представництва в даній справі колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі статтею 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи. Учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) сторонами цивільного розгляду є позивач і відповідач, які мають рівні права, включаючи право на юридичну допомогу. Підтримка прокуратурою однієї зі сторін може бути виправдана за певних умов, наприклад, з метою захисту вразливих осіб, які вважаються не здатними захистити свої інтереси самостійно, або в разі, якщо правопорушення зачіпає велику кількість людей, або якщо вимагають захисту реальні державні інтереси або майно (пункт 35 рішення ЄСПЛ від 15 січня 2009 року у справі «Менчинська проти Російської Федерації», пункт 33 рішення ЄСПЛ від 01 квітня 2010 року у справі «Корольов проти Російської Федерації»).

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Тлумачення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України, з урахуванням практики ЄСПЛ, свідчить, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

У Рішенні Конституційного Суду України від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99 у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) Конституційний Суд України зазначив, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини). Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й у діяльності приватних підприємств, товариств. Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (пункт 4 мотивувальної частини).

Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду в кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу.

Пунктом 2 частини першої статті 2 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що на прокуратуру покладаються функції, зокрема представництва інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом та главою 12 розділу III ЦПК України.

Згідно з абзацом першим частини другої, абзацом першим частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді інтересів громадянина (громадянина України, іноземця або особи без громадянства) у випадках, якщо така особа не спроможна самостійно захистити свої порушені чи оспорювані права або реалізувати процесуальні повноваження через недосягнення повноліття, недієздатність або обмежену дієздатність, а законні представники або органи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси такої особи, не здійснюють або неналежним чином здійснюють її захист. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Отже, винятковими випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття «інтерес держави».

В постанові від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 Велика Палата Верховного Суду виклала такі правові висновки.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Верховний Суд України у постанові від 13 червня 2017 року у справі № п/800/490/15 (провадження № 21-1393а17) зазначив, що протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи в нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені. Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість та межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

В апеляційній скарзі в.о. керівника Глобинської окружної прокуратури Андрій Варава обґрунтував необхідність захисту інтересів держави у відновленні становища, яке існувало до порушення права власності на землю сільськогосподарського призначення, а також зазначив, що Новогалещинська селищна рада, не вжила жодних заходів щодо захисту інтересів держави у сфері земельних відносин, у зв`язку з чим вказане порушення законодавства залишається не усунутим.

Крім того, на виконання вимог частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» Глобинська окружна прокуратура 13.04.2024 повідомила Новогалещинську селищну раду про необхідність захисту інтересів держави в особі Новогалещинської селищної ради шляхом апеляційного оскарження судового рішення у цивільній справі № 533/961/23 (т. 2, а.с. 59).

18.04.2024 Новогалещинська селищна рада листом повідомила керівника Глобинської окружної прокуратури про неможливість вжиття відповідних заходів (т. 2, а.с. 60).

За таких обставин в.о. керівника Глобинської окружної прокуратури Андрій Варава належним чином обґрунтував підстави представництва інтересів держави в особі Новогалещинської селищної ради та подав апеляційну скаргу з дотриманням вимог статті 23 Закону України «Про прокуратуру».

Таким чином, клопотання представника ОСОБА_1 адвоката Олійник Л.М. про закриття апеляційного провадження у даній справі на підставі п. 3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України задоволенню не підлягає.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення (п.п. 113,114 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 522/9893/17).

Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

За розгляд справи в суді апеляційної інстанції Полтавською обласною прокуратурою було сплачено судовий збір у сумі 3309,12 грн., який відповідно до вищевказаних вимог підлягає стягненню в позивача на її користь.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 2, 376 ч. 1 п. 3, 4, 382 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу виконувача обов`язків керівника Глобинської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Новогалещинської селищної ради Кременчуцького району Полтавської області Варави Андрія Анатолійовича задовольнити.

Рішення Козельщинського районного суду Полтавської області від 06 грудня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Новогалещинської селищної ради Кременчуцького району Полтавської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору державний нотаріус Козельщинської державної нотаріальної контори Курочкін Олександр Олександрович про визнання права довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Полтавської обласної прокуратури судові витрати у сумі 3309,12 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: О. Ю. Кузнєцова

Судді О. І. Обідіна

О. О. Панченко