ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/3232/24 Номер провадження 22-ц/814/1261/25Головуючий у 1-й інстанції Шаповал Т. В. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - судді - доповідача Дорош А.І.

Суддів: Лобова О.А., Триголова В.М.

при секретарі: Коротун І.В.

переглянув у судовому засіданні в м. Полтава цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Київського районного суду м. Полтави від 21 листопада 2024 року, ухвалене суддею Шаповал Т.В., повний текст рішення складено - 27 листопада 2024 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей виконавчого комітету Подільської районної у м. Полтаві ради, про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини, встановлення фактів, що мають юридичне значення, -

В С Т А Н О В И В:

21.05.2024 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей виконавчого комітету Подільської районної у м. Полтаві ради, про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини, встановлення фактів, що мають юридичне значення, в якому просив суд: -розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; - встановити факт того, що ОСОБА_1 самостійно, без будь - якої сторонньої допомоги та без участі матері ОСОБА_2 виховує та повністю утримує свого малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; - встановити факт відсутності участі матері ОСОБА_2 у вихованні та утриманні сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; - визначити місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 як з особою, яка самостійно без будь - якої сторонньої допомоги та без участі матері виховує та повністю утримує сина, за адресою: АДРЕСА_1 , або будь - яким іншим місцем проживання чи перебування батька.

Позовна заява мотивована тим, що 07.08.2015 сторони уклали шлюб, який був зареєстрований виконавчим комітетом Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області. Від шлюбу мають неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зазначав, що спільне життя з відповідачем не склалося через втрату поваги та порозуміння один-до-одного, постійних сварок, з грудня 2022 ОСОБА_2 почала проживати від них з сином окремо, фактичні шлюбні відносини припинено,тому просить шлюб між ними розірвати. Вказував, що на даний момент він самостійно, без будь - якої сторонньої допомоги та без участі матері виховує та повністю утримує свого малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідач участі в утриманні та вихованні сина не приймає.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 21 листопада 2024 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини, встановлення фактів, що мають юридичне значення - задоволено частково.

Шлюб, зареєстрований 07 серпня 2015 виконавчим комітетом Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області між ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , актовий запис № 89 - розірвано.

Після розірвання шлюбу прізвище відповідачу залишити ОСОБА_4 .

Визначено місце проживання неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за його місцем проживання.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог мотивоване тим, що позивач категорично заперечує проти примирення з відповідачем та не бажає відновлювати сімейні відносини, посилаючись на те, що між ними відношення погіршились до того рівня, що відновлення їх неможливе, суд визнав недоцільним надавати сторонам строк для примирення. Враховуючи, що сім`я розпалась остаточно, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їх інтересам та інтересам їх сина, позов необхідно задовольнити, а шлюб зареєстрований між сторонами - розірвати. Враховуючи інтереси малолітнього ОСОБА_3 , суд прийшов до висновку, що необхідно визначити місце проживання неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за його місцем проживання.

Відмовляючи у задоволенні решти позовних вимог про встановлення факту того, що ОСОБА_1 самостійно, без будь- якої сторонньої допомоги та без участі матері ОСОБА_2 виховує та повністю утримує свого малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та про встановлення факту відсутності участі матері ОСОБА_2 у вихованні та утриманні сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , то суд зазначив, що батьки мають рівні обов`язки щодо виховання та утримання дітей, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою або шлюб між ними розірвано, а також незалежно від того, чи проживають батько чи мати разом з дітьми або окремо від дитини, що визначено ст. 141 Сімейного кодексу України. Проживання одного з батьків окремо від дитини не свідчить про те, що мати самоусунулась від виховання та утримання дитини, а проживання дитини з батьком не звільняє матір від її обов`язку виховувати та утримувати дитину. Отже, встановлення факту самостійного виховання неповнолітньої дитини можливе в ході вирішення питання про позбавлення одного з батьків батьківських прав та встановлення обставин невиконання одним із батьків батьківських обов`язків. Оскільки ОСОБА_2 не позбавлена батьківських прав щодо свого сина ОСОБА_3 , а тому зобов`язана виконувати обов`язки, які покладаються на неї як на матір вимогами законодавства України, зокрема ст. 150 СК України, а тому за вказаних обставин не можна вважати, що позивач є особою, яка самостійно виховує сина. Факт проживання відповідача за межами території України не звільняє ОСОБА_2 як матір неповнолітнього ОСОБА_3 від обов`язку виховання та утримання її сина, тому суд прийшов до висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 у цій частині та про відмову у їх задоволенні.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні заявлених ним позовних вимог - скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що на даний час неповнолітній син ОСОБА_3 проживає разом із батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Подільської районної у м. Полтаві ради щодо визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 , який затверджений рішенням виконавчого комітету Подільської районної в м. Полтаві ради № 302 від 04.09.2024 року, орган опіки та піклування вважає за доцільне, в інтересах дитини визначити місце проживання дитини ОСОБА_3 разом з батьком ОСОБА_1 . Судом встановлено, що ОСОБА_1 створив належні умови для проживання сина, піклується про його фізичний, духовний і моральний розвиток, виховує сина у атмосфері турботи та любові. Вирішуючи вимогу про встановлення фактів, що мають юридичне значення, суд виходить з наданих суду доказів. Вказує, що встановлення факту самостійного виховання неповнолітньої дитини, на думку суду першої інстанції, можливе в ході вирішення питання про позбавлення одного з батьків батьківських прав та встановлення обставин невиконання одним із батьків батьківських обов`язків. Оскільки ОСОБА_2 не позбавлена батьківських прав щодо свого сина, а тому зобов`язана виконувати обов`язки, які покладаються на неї як на матір, вимогами законодавства України, зокрема ст. 150 СК України, а тому за вказаних обставин не можна вважати, що позивач є особою, яка самостійно виховує сина. Факт проживання відповідача за межами території України не звільняє ОСОБА_2 як матір неповнолітнього сина від обов`язку виховання та утримання його. Зазначає, що аналізуючи норми СК та ЦПК України, можна дійти висновку, що батько може звернутися з позовом до суду про позбавлення батьківських прав матері, якщо вона ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. При цьому, факт того, що мати ухиляється від виконання обов`язків має бути доведений батьком - позивачем, який має спиратися на відповідні обставини для задоволення заявлених позовних вимог, тому не виключено, що одним із доказів у такому спорі може бути рішення суду про встановлення факту самостійного утримання дитини та встановлення факту відсутності участі матері у вихованні дитини. У свою чергу, ч. 4 ст. 315 ЦПК України чітко забороняє у порядку окремого провадження вирішувати спір про право, у тому числі, про встановлення факту самостійного утримання дитини, який у подальшому може бути використаний для позбавлення прав матері, тому такий спір має бути вирішений у позовному провадженні. Згідно ч. 2 ст. 166 СК України, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Тобто, наявність батьківських прав або факт позбавлення батьківських прав не впливає на обов`язки батьків щодо їх матеріальної участі у забезпеченні дитини. Вказує, що вирішуючи спір у даній справі у порядку загального позовного провадження, суд неправильно застосував норми матеріального права ст.ст. 15, 155, 164 та 165 СК України, оскільки зазначив, що встановлення факту самостійного виховання неповнолітньої дитини можливе лише у ході вирішення питання про позбавлення одного з батьків батьківських прав та встановлення обставин невиконання одним із батьків батьківських обов`язків, чим фактично позбавив позивача права на встановлення факту, який має юридичне значення, та порушив положення ч. 2 та 4 ст. 315 ЦПК України. При цьому, посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду у постанові від 11.09.2024 у справі №201/5972/22, в якій зазначено, що суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що подана заява про встановлення факту, що має юридичне значення, не підлягає судовому розгляду в окремому провадженні, оскільки за встановлених у цій справі обставин існує спір про право щодо участі одного з батьків у вихованні й утриманні дитини. З урахуванням закріпленого в сімейному законодавстві принципу невідчужуваності сімейних обов`язків, неможливості відмови від них, у тому числі від обов 'язків виховання дитини, то питання, заявлене особою у цій справі, не може з 'ясовуватися безвідносно до дій другого з батьків та може вирішуватися у межах спору про право між батьками дитини за загальним правилом у позовному провадженні. Також посилається на постанову Верховного Суду від 08.12.2021 у справі № 311/563/20 щодо позбавлення батьківських прав. Також зазначає, що у даному випадку, за відсутності позитивних змін у поведінці ОСОБА_2 позивач мав намір використати встановленні факти у даному спорі і звертатися з позовом про позбавлення батьківських прав, але суд без будь-якого належного посилання на норми матеріального та процесуального права, а також позиції Верховного Суду щодо їх застосування обмежив його право та відмовив у задоволенні частини заявлених мною позовних вимог. Висновки суду про наявність у ОСОБА_2 зобов`язань щодо дитини, які передбачені ст. 150 СК України, жодним чином не зумовлюють того, що такі зобов`язання нею виконуються. У даній справі предметом спору є саме встановлення факту самостійного утримання сина та встановлення факту відсутності участі матері ОСОБА_2 у вихованні та утриманні сина і взагалі не стосується встановлення наявності або відсутності будь-яких зобов`язань щодо виховання дитини.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У судове засідання апеляційного суду 05.03.2025 не з`явилися учасники справи, вони належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи шляхом направлення 10.02.2025 судових повісток про виклик до суду у цивільній справі на електронну адресу третьої особи та поштовим зв`язком на адреси сторін у порядку ч. 6 ст. 128 ЦПК України (а.с. 129132), які були доставлені до електронних кабінетів та поштовим зв`язком. Судові повістки на адресу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 повернулися Укрпоштою без вручення із зазначенням у поштовому повідомленні причини повернення «адресат відсутній за вказаною адресою», що у відповідності до вимог ч. 8 ст. 128 ЦПК України є днем вручення судової повістки. При цьому, колегія суддів враховує, що електронний варіант ухвали Полтавського апеляційного суду від 17.01.2025 (про призначення справи до апеляційного розгляду на 05.03.2025 о 10-20 год) розміщено в мережі Інтернет за адресою: https://reyestr.court.gov.ua/ та відповідно оприлюднено. Згідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що 07.08.2015 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб, який був зареєстрований виконавчим комітетом Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області, актовий запис № 89, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, серія НОМЕР_1 від 07.08.2015 (а.с. 18).

Від спільного шлюбу сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 19).

Також судом встановлено, що між сторонами спільне господарство не ведеться.

Шлюбні відносини сторони припинили та до цього часу не підтримують. Сторонами вживались заходи до примирення, але позитивного результату вони не дали, примирення не досягнуто.

Позивач просить шлюб розірвати, не бажає миритися з відповідачем, наполягає на розірванні шлюбу, що вбачається з його позову.

Таким чином, судом встановлено відсутність вільної згоди позивача перебувати в шлюбі з відповідачем.

Крім того, у сторін виник спір щодо визначення місця проживання неповнолітнього сина.

На даний час неповнолітній ОСОБА_3 проживає разом із батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Подільської районної у м. Полтаві ради щодо визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 , який затверджений рішенням виконавчого комітету Подільської районної в м. Полтаві ради №302 від 04.09.2024, орган опіки та піклування вважає за доцільне, в інтересах дитини, визначити місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 (а.с. 60,61).

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 створив належні умови для проживання сина, піклується про його фізичний, духовний і моральний розвиток, виховує сина у атмосфері турботи та любові.

Вирішуючи вимогу ОСОБА_1 про встановлення фактів, що мають юридичне значення, суд першлї інстанції виходив з наступного.

Із характеристики ОСОБА_3 , учня 1-го класу гімназії №18, Полтавської міської ради, від 18.01.2024 №36, вбачається, що батько приділяє належну увагу вихованню сина, має на нього позитивний вплив, постійно підтримує зв`язок з класним керівником (а.с. 22).

Згідно довідки №34 від 18.01.2024, виданої директором гімназії №18 Полтавської міської ради, встановлено, що ОСОБА_3 навчається у Гімназії №18 ПМР з 01 вересня 2023. За час навчання у гімназії мати ОСОБА_5 , ОСОБА_2 до гімназії не з`являлася, дитину не приводила і не забирала. Батьківські зборони не відвідувала. На даний час дитина проживає та перебуває на утриманні батька (а.с. 23).

Норми права, які застосував суд першої інстанції при вирішенні спору.

За нормами ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно з ч. 1 ст. 51 Конституції України та ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Примушення жінки чи чоловіка до шлюбу не допускається.

Відповідно до ст. 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 №789-XII держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення,судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Принцип «найкращих інтересів дитини» є пріоритетним при вирішенні справ цієї категорії.

За змістом статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Відповідно до частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Як визначено частиною першою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

Згідно ч.6 ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства", батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.

Статтею 150 Сімейного Кодексу України передбачено, що батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Згідно ч.4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Згідно ч.1 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті, в якій зазначено, що той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, крім того з батьків, до якого застосовуються заходи примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з дитиною, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця.

За не виконання, чи неналежне виконання обов`язків щодо виховання дітей батьки можуть бути притягненні до відповідальності.

Частиною 1 статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Предметом апеляційного перегляду є законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог позивача ОСОБА_1 про встановлення факту того, що ОСОБА_1 самостійно, без будь- якої сторонньої допомоги та без участі матері ОСОБА_2 виховує та повністю утримує свого малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та про встановлення факту відсутності участі матері ОСОБА_2 у вихованні та утриманні сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Пред`являючи до суду позовні вимоги про встановлення факту того, що ОСОБА_1 самостійно, без будь- якої сторонньої допомоги та без участі матері ОСОБА_2 виховує та повністю утримує свого малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та про встановлення факту відсутності участі матері ОСОБА_2 у вихованні та утриманні сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивач ОСОБА_1 послався на вимоги ч. 2 ст. 315 ЦПК України, яка передбачає, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Також зі змісту позову ОСОБА_1 вбачається, що метою встановлення даних фактів є використання їх в якості доказів при вирішенні питання про визначення місця проживання дитини разом з позивачем.

По справі вбачається, що суд першої інстанції позовну вимогу про визначення місця проживання дитини з позивачем задовольнив і без встановлення вказаних фактів.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 вже посилається на те, що встановлення цих фактів йому необхідно з метою «використати встановлені факти у даному спорі під час звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав».

Відмовляючи у задоволенні вимог про встановлення факту того, що ОСОБА_1 самостійно, без будь- якої сторонньої допомоги та без участі матері ОСОБА_2 виховує та повністю утримує свого малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та про встановлення факту відсутності участі матері ОСОБА_2 у вихованні та утриманні сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд першої інстанції виходив з того, що що батьки мають рівні обов`язки щодо виховання та утримання дітей, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою або шлюб між ними розірвано, а також незалежно від того, чи проживають батько чи мати разом з дітьми або окремо від дитини, а проживання одного з батьків окремо від дитини не свідчить про те, що мати самоусунулась від виховання та утримання дитини, а проживання дитини з батьком не звільняє матір від її обов`язку виховувати та утримувати дитину. Крім цього, встановлення факту самостійного виховання неповнолітньої дитини можливе в ході вирішення питання про позбавлення одного з батьків батьківських прав та встановлення обставин невиконання одним із батьків батьківських обов`язків. Оскільки ОСОБА_2 не позбавлена батьківських прав щодо свого сина ОСОБА_3 , а тому зобов`язана виконувати обов`язки, які покладаються на неї як на матір вимогами законодавства України, зокрема ст. 150 СК України, а тому за вказаних обставин не можна вважати, що позивач є особою, яка самостійно виховує сина. Факт проживання відповідача за межами території України не звільняє ОСОБА_2 як матір неповнолітнього ОСОБА_3 від обов`язку виховання та утримання її сина.

Апеляційний суд у складі колегії суддів вважає, що суду першої інстанції прийшов до правильного висновку про відмову у задоволенні вище вказаних позовних вимог.

У даній справі вимоги про позбавлення відповідача батьківських прав не заявлено.

Заявлені вимоги про встановлення факту того, що ОСОБА_1 самостійно, без будь- якої сторонньої допомоги та без участі матері ОСОБА_2 виховує та повністю утримує свого малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та про встановлення факту відсутності участі матері ОСОБА_2 у вихованні та утриманні сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , по суті є тотожними та входять у предмет доказування при вирішенні позовної вимоги про позбавлення батьківських прав. Діючим процесуальним законодавством не передбачено забезпечення доказів у конкретних справах шляхом ухвалення наперед судового рішення у спорі між цими ж сторонами. У разі виникнення конкретного спору позивач повинен обрати належний спосіб захисту порушеного права та надати суду належні, допустимі, достовірні та достатні докази.

У пунктах 74,75,81,84,87,88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2024 у справі №201/5972/22 (на яку посилається позивач та предметом якої є установлення факту самостійного виховання ним дитини) вказано, що оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх. СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини. У справі, яка переглядається, заявник просить установити факт самостійного виховання ним дитини, проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для матері дитини. Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. Інститут окремого провадження не може використовуватися для створення преюдиційних фактів з метою подальшого вирішення будь-якого спору про право.

Таким чином, позивач неправильно тлумачить правові висновки Великої Палати Верховного Суду у вищевказаній справі. Зі змісту апеляційної скарги слідує, що він має на меті використати судове рішення у даній справі для створення преюдиційного факту з метою подальшого вирішення спору про позбавлення відповідача батьківських прав.

Крім цього, як вказано у постанові, визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини, у т.ч., як вважає колегія суддів, і щодо позбавлення батьківських прав, та не може бути самостійною позовною вимогою, оскільки нормами СК України не передбачено такий спосіб захисту порушеного права, про який у даному випадку заявлено позивачем.

Доводи апеляційної скарги про те, що аналізуючи норми СК та ЦПК України, можна дійти висновку, що батько може звернутися з позовом до суду про позбавлення батьківських прав матері, якщо вона ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. При цьому, факт того, що мати ухиляється від виконання обов`язків має бути доведений батьком - позивачем, який має спиратися на відповідні обставини для задоволення заявлених позовних вимог, тому не виключено, що одним із доказів у такому спорі може бути рішення суду про встановлення факту самостійного утримання дитини та встановлення факту відсутності участі матері у вихованні дитини, то ці доводи не заслуговують на увагу, оскільки вказані факти не можуть бути розглянуті за правилами окремого провадження, оскільки впливають на права іншого батька, права якого є рівними у вихованні дитини.

Доводи апеляційної скарги проте, що ч. 4 ст. 315 ЦПК України чітко забороняє у порядку окремого провадження вирішувати спір про право, у тому числі, про встановлення факту самостійного утримання дитини, який у подальшому може бути використаний для позбавлення прав матері, тому такий спір має бути вирішений у позовному провадженні, то ці доводи також не заслуговують на увагу, оскільки норми СК України не передбачають такого способу захисту порушеного права та ці вимоги входять у предмет доказування в інших спорах батьків з приводу виконання ними батьківських прав.

Доводи апеляційної скарги про те, що у даному випадку за відсутності позитивних змін у поведінці ОСОБА_2 позивач мав намір використати встановленні факти у даному спорі і звертатися з позовом про позбавлення батьківських прав, але суд без будь-якого належного посилання на норми матеріального та процесуального права, а також позиції Верховного Суду щодо їх застосування суд обмежив його право та відмовив у задоволенні частини заявлених мною позовних вимог, то ці доводи не впливають на законність і обгрунтованість рішення суду з вище вказаних мотивів.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavinandothersv. Ukraine, №4909/04, § 58).

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції всебічно та об`єктивно з`ясував обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, встановив правовідносини, що склалися між сторонами, й обґрунтовано відмовив ОСОБА_1 у задоволенні частини позовних вимог.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, апеляційний суд у складі колегії суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1, 2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381 - 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 21 листопада 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Якщо розгляд справи здійснювався у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, то касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 05 березня 2025 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов