Справа № 346/3208/24
Провадження № 22-ц/4808/234/25
Головуючий у 1 інстанції Яремин М. П.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої (судді-доповідача) Пнівчук О.В.,

суддів: Бойчука І.В., Мальцевої Є.Є.

з участю секретаря Кузнєцова В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Бакай Лілія Олегівна, на рішення Коломийського міськрайонного суду від 19 листопада 2024 року, у складі судді Яремин М.П., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом припинення права користування житловим будинком та виселення із житлового будинку,

в с т а н о в и в:

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом припинення права користування житловим будинком та виселення із житлового будинку.

В обґрунтування позову зазначено, що сторони з 10.06.2004 року перебували у шлюбі, у якому в них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 . Заочним рішенням Коломийського міськрайонного суду від 14.03.2024 року шлюб між сторонами розірвано.

Вказувала, що житловий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_1 , належить їй на праві особистої приватної власності, який їй подаровано матір`ю.

Після реєстрації шлюбу відповідач зареєструвався у вказаному будинку, проте, на даний час відносини між сторонами унеможливлюють їхнє спільне проживання. Вони більше не спілкуються, не ведуть спільного господарства, не об`єднані спільним побутом, а тому відповідач не може вважатися членом сім`ї позивача. Добровільно змінити своє місце проживання відповідач категорично не бажає, коштів в рахунок плати за користування житлом не вносить. Також звертала увагу, що у відповідача є рідна сестра, яка теж проживає в с. Спас Коломийського району Івано-Франківської області, в якої він має можливість проживати.

Вирішити спір в позасудовий спосіб не має можливості, оскільки відповідач не бажає виселитись із вказаного будинку.

Враховуючи, що іншого житла у позивача немає, з метою уникнення конфліктних ситуацій, в тому числі на очах дитини, недопущення виникнення шкоди життю, здоров`ю та майну, вона не може повернутися в Україну, оскільки їй ніде зупинитися.

Просила припинити відповідачу право користування (сервітут) житловим будинком АДРЕСА_1 ; виселити відповідача із вказаного житлового будинку, а також стягнути з нього понесені позивачем судові витрати, які складаються із 1 211,20 грн сплаченого судового збору.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 19 листопада 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом припинення права користування житловим будинком та виселення із житлового будинку - відмовлено.

Представник ОСОБА_1 адвокат Бакай Л.О. подала апеляційну скаргу на вказане рішення суду. Вважає рішення суду незаконним та необ`єктивним, судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, допущено порушення норм процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права.

Зазначає, що відповідач спільним побутом з позивачем не пов`язаний, його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

При ухваленні оскаржуваного рішення, суд першої інстанції не взяв до уваги те, що житловий будинок АДРЕСА_1 , є фактично єдиним нерухомим майном позивачки, яке придатне для проживання. Іншого житла позивачка не має.

Зазначає, що сторони не спілкуються, не ведуть спільного господарства, а також не об`єднані спільним побутом, шлюб між ними розірвано, тому відповідач не може вважатися, відповідно до вимог ст. 156 ЖК України, членом сім`ї позивачки.

Вважає, що суд безпідставно не надав належної оцінки, що відносини позивачки з відповідачем, його ставлення до позивачки унеможливлюють їх спільне проживання під одним дахом. Позивачка неодноразово ставала жертвою домашнього насильства з боку відповідача.

Так, прибувши 15 серпня 2024 року з Італії до свого місця проживання, позивачка стала жертвою домашнього насильства з боку відповідача. Відповідач також змінив замки до житлового будинку, що є особистою приватною власністю позивачки, чим створив реальні та незаконні перешкоди позивачці у користуванні її майном. Після вказаної події позивачка викликала поліцію, а поліцейськими Коломийського РВП ГУНП в Івано-Франківській області складено терміновий заборонний припис стосовно кривдника ОСОБА_2 серії АА №639281. Надалі в провадженні Коломийського міськрайонного суду перебувала справа про адміністративне правопорушення №346/4491/24 за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП відносно ОСОБА_2 .

Аналогічна ситуація сталась з позивачкою 18 жовтня 2014 року, коли вона приїхала з Італії і знову стала жертвою домашнього насильства. За результатами звернення позивачки до поліції, працівником Коломийського РВП ГУНП в Івано-Франківській області складено терміновий заборонний припис стосовно кривдника ОСОБА_2 серії АА №640421 від 18.10.2024.

Представник позивачки наголошує, що тільки два випадки вчинення відповідачем домашнього насильства по відношенню до позивачки були зафіксовані та передані на розгляд до суду, але таких випадків було значно більше, проте позивачка не викликала працівників поліції з метою фіксування протиправної поведінки колишнього чоловіка.

Хоча виселення є крайнім заходом втручання у право людини на повагу до житла, гарантоване статтею 8 Конвенції, однак таке втручання в особисті права може бути необхідним для захисту здоров`я та прав інших осіб і у контексті статті 2 Конвенції права кривдників не можуть переважати права жертв, зокрема, на фізичну та психологічну недоторканість, тому за обставинами справи припинення права користування відповідачем спірним житлом шляхом його виселення відповідає такому критерію та переслідує легітимну мету.

Вважає, що суд першої інстанції не врахував висновки Верховного Суду, висловлені в постановах від 22 січня 2020 року у справі №679/1657/18, від 27 жовтня 2021 року по справі №128/2294/17, від 07 грудня 2022 року у справі №524/6094/19 та практику Європейського суду з прав людини у справах «Хайдуова проти Словаччини» та «Ірина Смірнова проти України», «Джорджевіч проти Хорватії».

Вважає, що в справі наявні належні та достатні докази, які свідчать про те, що упродовж тривалого часу відповідач систематично порушує правила співжиття з позивачем, вчиняє сварки, застосовує насилля, а також погрожує нанесенням тілесних ушкоджень позивачу, що робить неможливим проживання з ним в одному будинку.

Суд першої інстанції не надав належної оцінки наявним у справі доказам систематичного порушення відповідачем правил співжиття та створення умов, які роблять неможливим проживання сторін в одному будинку.

Зазначає, що стороною позивача надано докази про те, що відповідач не дбає про утримання будинку та не сплачує вартість спожитих комунальних послуг.

Вважає, що відповідач не є співвласником спірного житлового будинку, не є членом сім`ї позивачки, систематично вчиняє проти неї домашнє насильство, перешкоджає позивачці проживати у належному їй житловому будинку, чинить безумовні перешкоди позивачці у користуванні та розпорядженні своїм майном та порушує її право на вільне володіння, користування та розпорядження власністю, тому існують всі підстави для задоволення позову.

Просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задоволити в повному обсязі.

Представник ОСОБА_2 адвокат Марціновська Д.М. через систему «Електронний суд» 14 лютого 2025 року подала заяву-відзив на апеляційну скаргу. Оскільки ОСОБА_2 отримав копію апеляційної скарги 23.01.2025, а його представник подала відзив з пропуском строку для подання відзиву, який настав 04.02.2025, тому відзив представника відповідача слід залишити без розгляду, відповідно до ст. ст. 126, 178 ЦПК України.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Марціновська Д.М. заперечили доводи апеляційної скарги, вважають рішення суду законним та обґрунтованим.

Апелянт ОСОБА_1 та її представник адвокат Бакай Л.О. в судове засідання не з`явилися.

26 лютого 2025 року на електронну адресу апеляційного суду адвокат Бакай Л.О. подала клопотання про розгляд справи без її участі та без участі ОСОБА_1 , інтереси якої вона представляє. Тому колегія суддів, відповідно до положень ч.2 ст. 372 ЦПК України дійшла висновку про розгляд справи у їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторони відповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду відповідає.

Відмовляючи у задоволення позову, суд першої інстанції, виходив з того, що відповідач має право користування належним позивачу спірним будинком як член сім`ї власника, позивачкою не доведено наявність перешкод в користуванні належним їй житловим будинком та не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач, який зареєстрований та проживає у ньому, є особою з інвалідністю ІІ групи, набув права власності або права постійного користування іншим житлом.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Судом встановлено, що сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 10.06.2004 року. Згідно з заочним рішенням Коломийського міськрайонного суду від 14.03.2024 року шлюб між сторонами розірвано.

Відповідно до договору дарування житлового будинку, посвідченого 26.08.2010 року приватним нотаріусом Коломийського районного нотаріального округу Григорець В.М., зареєстрованого в реєстрі за № 2897, ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_1 у власність житловий будинок АДРЕСА_2 .

26.08.2010 року вказаним нотаріусом посвідчено також договір дарування земельної ділянки, згідно якого ОСОБА_4 передала у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,2500 га, кадастровий номер 010020059 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно копії Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №969011, виданого 18.03.2011 на підставі договору дарування земельної ділянки, від 26.08.2010 ОСОБА_1 належить земельна ділянка площею 0,2500 га, призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності - 04.12.2014 зареєстровано право приватної власності ОСОБА_5 на житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 239 кв.м. житловою площею 117 кв.м.

Відповідно до довідки №9/02-04/013, виданої 09.05.2024 року Спаським старостинським округом Нижньовербізької сільської ради Коломийського району, у житловому будинку АДРЕСА_1 , зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно довідки до акту огляду медико-соціальної експертної комісії серії 12 ААБ №156777 від 31.10.2018 року, ОСОБА_2 є особою з інвалідністю ІІ групи, довічно.

Судом також встановлено, що 15.08.2024 року відносно ОСОБА_2 винесено терміновий заборонний припис серії АА №639281 строком на 3 дні з покладенням на нього заборони в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою ОСОБА_1 , у зв`язку з вчиненням ОСОБА_2 домашнього насильства економічного характеру.

Постановою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 19.09.2024 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1ст. 173-2 КУпАП, та застосувавши ст. 22 КУпАП, звільнено його від адміністративної відповідальності, обмежившись усним зауваженням.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої і другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 379 ЦК України визначено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Відповідно до пункту 1 частини другої, частини четвертої статті 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно з частинами другою, третьою статті 64 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

Припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.

Відповідно до частин першої, другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Вказані висновки зазначені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц.

У статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла».

Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція)гарантує кожній особі право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України», ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року, «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства»).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України»).

У рішенні ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.

У справі, яка переглядається, суд встановив, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, ОСОБА_2 - як колишній член сім`ї власника будинку АДРЕСА_1 набув охоронюване законом право на мирне володіння майном у законний спосіб, оскільки вселився у це житло з відома та згоди колишньої дружини ОСОБА_1 .

За договором дарування житлового будинку від 26.08.2010 року позивачка ОСОБА_1 набула право власності на житловий будинок загальною площею 51,8 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 , натомість у 2014 році за нею зареєстровано право власності на житловий будинок за цією ж адресою загальною площею 239 кв.м.

Відповідачем долучено до матеріалів справи світлини, згідно яких сторонами побудовано новий житловий будинок, право власності на яке зареєстровано за позивачкою підчас перебування сторін у шлюбі.

За вказаною адресою як позивачка ОСОБА_1 так і відповідач ОСОБА_2 зареєстровані 15 серпня 2017 року.

Для ОСОБА_2 спірний будинок є єдиним житлом, у якому він зареєстрований.

Іншого житла (яке належить на праві власності) відповідач ОСОБА_2 не має, він є особою з інвалідністю ІІ групи, а тому позбавлення його права на житло може призвести до виникнення негативних для нього наслідків, пов`язаних з відсутністю в особи житла, а з урахуванням його стану здоров`я та доходів особи з інвалідністю, навіть наймання житла буде надмірним тягарем.

Судом також встановлено, що позивачка ОСОБА_1 проживає за кордоном в Італії, а в період повернення в Україну проживає у спірному будинку.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що матеріали справи не містять доказів того, що відповідачем ОСОБА_2 чиняться перешкоди ОСОБА_1 в користуванні та розпорядженні спірним будинком, а відтак підстави для усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом припинення права користування спірним житлом та виселення відповідача з будинку - відсутні.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Доводи апеляційної скарги щодо створення відповідачем конфліктів під час спільного проживання у спірному будинку, у тому числі із застосування домашнього насильства, на підтвердження чинення ОСОБА_2 перешкод у користуванні спірним будинком є необґрунтованими.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачкою не надано належних доказів на підтвердження здійснення щодо відповідача заходів попередження, що застосовуються судами, органами внутрішніх справ, а також заходів громадського впливу. Посилання на вчинення відповідачем щодо позивачки домашнього насильства, що мало місце 15.08.2024 року, вже після звернення з даним позовом до суду (10.06.2024 року), та звільнення його від адміністративної відповідальності за цим фактом 19.09.2024 року на підставі ст. 22 КУпАП, не є доказом вжитих заходів попередження і суспільного впливу на відповідача, які є підставою для його виселення. Даний випадок не носить систематичний характер щодо порушення правил співжиття.

В постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 679/1657/18, на яку послався заявник в апеляційній скарзі, вказано, що для застосування норм статті 116 ЖК України необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

В постанові Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 442/810/22 зазначено, що при вирішенні справи про виселення особи суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, а й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою.

З обставин, встановлених місцевим судом в цій справі, вбачається, що позивачем не надано належних та достатніх доказів, які б підтверджували, що відповідач упродовж тривалого часу систематично порушує правила співжиття з позивачем.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом не враховано висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 27 жовтня 2021 року у справі №128/2294/17, від 07 грудня 2022 року у справі №524/6094/19 та від 14 лютого 2024 року у справі №570/2575/20, є нерелевантними, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381- 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Бакай Лілія Олегівна, залишити без задоволення, а рішення Коломийського міськрайонного суду від 19 листопада 2024 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 04 березня 2025 року.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: І.В. Бойчук

Є.Є. Мальцева