ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 539/2458/24 Номер провадження 22-ц/814/979/25Головуючий у 1-й інстанції Мирошникова О. Ш. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.

судді: Дорош А.І., Триголов В.М.

за участю секретаря судового засідання Коротун І.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві справу за апеляційною скаргою адвоката Жаги Едуарда Григоровича, представника ОСОБА_1 , на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 12 листопада 2024 року (час ухвалення судового рішення з 10:53:08 год до 11:23:30 год; дата виготовлення повного текста судового рішення 21 листопада 2024 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав; третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - Служба у справах дітей виконавчого комітету Ромоданівської селищної ради Миргородського району Полтавської області.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

у с т а н о в и в :

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, просила ухвалити рішення, яким позбавити ОСОБА_2 його батьківських прав щодо їх спільної малолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обгрунтування позову посилалася на те, що відповідач як батько дитини ухиляється від виконання батьківських обов`язків щодо виховання своєї доньки, самоусунувся від участі в її вихованні, не сплачує аліменти, не надає іншу матеріальну допомогу, не цікавиться долею дитини, не спілкується з нею, не виявляє до неї батьківської уваги та турботи, не підтримує контакту з навчальним закладом, де навчається донька. Дитина проживає з матір`ю, знаходиться на її утриманні, мати забезпечує дитину всім необхідним, створює відповідні умови для проживання дитини та навчання.

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 12 листопада 2024 року відмовлено за недоведеністю у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав.

В апеляційній скарзі адвокат Жага Е.Г., представник ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги стверджується, що висновки суду першої інстанції суперечать поданим у справу доказам, зокрема позиції відповідача у справі, думці самої дитини, яку опитав суд, акту обстеження умов проживання дитини, а також висновку органу опіки та піклування.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

Відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка і відповідач не перебували в зареєстрованому шлюбі.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Лубни Полтавської області народилася ОСОБА_3 , її батьками є ОСОБА_4 і ОСОБА_2 (а.с.12, 30-31).

21.04.2018 ОСОБА_4 зареєструвала шлюб з ОСОБА_5 та змінила прізвище на « ОСОБА_6 » (а.с. 32).

Сім`я ОСОБА_6 має статус багатодітної сім`ї з дітьми: ОСОБА_3 , 2015 року народження, ОСОБА_7 , 2019 року народження, ОСОБА_8 , 2024 року народження (а.с.15).

Згідно акту обстеження умов проживання від 07.06.2024 та довідки Новооріхівської селищної ради від 12.02.2024 ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , малолітні ОСОБА_3 , 2015 року народження, ОСОБА_7 , 2019 року народження, ОСОБА_8 , 2024 року народження проживають без реєстрації місця проживання в АДРЕСА_1 . Умови проживання задовільні, дітям створені належні умови для навчання та розвитку, стосунки в сім`ї доброзичливі (а.с.16, 21).

Малолітня донька позивачки ОСОБА_3 , 2015 року народження, навчається в Новооріхівському ліцеї в четвертому класі, її батько ОСОБА_2 не підтримує контакту з освітнім закладом, не цікавиться успішністю дитини, не спілкується з вчителями, не відвідує батьківськи збори. У першому-третьому класах дитину на заняття приводила та забирала мати, з класним керівником спілкується лише мати дитини (а.с.20).

Відповідач ОСОБА_2 зареєстрований в АДРЕСА_2 (а. с. 35).

29.05.2018 Лубенський міськрайонний суд Полтавської області в справі № 539/1409/18 видав судовий наказ про стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання доньки ОСОБА_3 в розмірі однієї чверті всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 15.05.2018 і до досягнення дитиною повноліття (а.с.17).

23.07.2018 державний виконавець відкрив виконавче провадження № 56815816 з примусового виконання цього судового наказу (а.с.18).

Згідно розрахунку державного виконавця за станом на 01.09.2023 відповідач має заборгованість зі сплати аліментів у сумі 133 451,93 грн за період з 15.03.2018 по вересень 2023 року, єдиний раз з відповідача стягнуті аліменти в квітні 2022 року 3 150,27 грн (а.с.19).

10.09.2024 виконавчий комітет Ромоданівської селищної ради Миргородського району Полтавської області прийняв рішення № 81 про затвердження висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 (а.с.49 51).

У висновку зазначено, що з 2018 року батьки дитини проживають окремо, ОСОБА_2 не займався вихованням та розвитком дитини, не підтримував її матеріально, має заборгованість зі сплати аліментів 133 451,93 грн. Мати дитини фактично проживає разом з чоловіком ОСОБА_5 та трьома дітьми ОСОБА_9 , 2015 року народження, ОСОБА_10 ,2019 року народження, ОСОБА_11 , 2024 року народження в с. Новооріхівка Миргородського району. Мати за місцем проживання характеризується позитивно, має житлово-побутові умови для виховання, навчання та розвитку дітей. Батько ОСОБА_2 з дитиною ОСОБА_9 не проживає, її вихованням не займається, її здоров`ям не цікавиться, матеріально не підтримує, не спілкується з нею.

Зважаючи на обставини, враховуючи факт не проживання батька спільно з дитиною, систематичне невиконання ним батьківських прав, відсутність бажання батька брати участь у вихованні дитини, орган опіки та піклування вважає доцільним позбавити ОСОБА_2 батьківських прав стосовно його дочки ОСОБА_3 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З пояснень позивачки вбачається, що з 2012 по 2017 роки вона проживала в місті Лубни разом з відповідачем без реєстрації шлюбу, ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася дочка ОСОБА_9 . Після припинення відносин з відповідачем у 2017 році позивачка з дитиною поїхала з міста Лубен до с.Оріхівка. З того часу вона не спілкується з відповідачем. У 2018 році позивачка одружилася з ОСОБА_5 та народила двох спільних дітей.

Малолітня ОСОБА_3 у суді першої інстанції пояснила, що проживає разом з мамою, татом, молодшими сестрою та братом. Її мама не працює, готує їсти та дивиться за дітьми, батько працює на тракторі. У неї є дві баби та дід. Дитина навчається в школі. Дитина бажає, щоб у неї було прізвище як у мами « ОСОБА_6 ».

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що наявність заборгованості відповідача зі сплати аліментів у сумі 133 451,93 грн за станом на 01.09.2023 не підтверджує факту ухилення відповідача від виховання дитини на час звернення позивачки з цим позовом.

Надані позивачкою докази не доводять факту винної поведінки відповідача з ухилення від виконання його батьківських обов`язків щодо виховання малолітньої дочки, свідомого нехтування ним своїми батьківськими обов`язками.

Відсутність контакту відповідача з навчальним закладом, окреме проживання батьків дитини не доводить факту свідомого ухилення батька від виконання своїх батьківських обов`язків.

У справу не надано доказів притягнення відповідача як батька малолітньої дитини до адміністративної відповідальності за ухилення від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо виховання своєї дочки.

Заява відповідача про визнання позовних вимог від 03.10.2024 не є безумовною підставою для задоволення позову, з огляду на те, що відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини відповідно до частини третьої статті 155 СК України. Подання заяви про визнання позову не є підставою для звільнення позивачки обов`язку довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилалася як на підставу своїх вимог.

Суд не погодився з висновком органу опіки і піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав з огляду на те, що цим органом не були повністю встановлені обставини, які необхідні для такого висновку, він не ґрунтується на достатніх доказах та при його складанні не була з`ясована думка відповідача щодо питання позбавлення його батьківських прав; у висновку орган опіки та піклування зазначив, що батько не займається вихованням дочки, не цікавиться її здоров`ям, матеріально не підтримує, не спілкується з нею, проте у цьому висновку немає інформації, на підставі яких документів цей орган зробив такий висновок за відсутності батька дитини на засіданні комісії з питань захисту прав дітей.

Апеляційний суд, перевіряючи доводи апеляційної скарги, керується такими міркуваннями.

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (частина восьма статті 7 СК України).

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін (частина четверта статті 15 СК України).

Учасники сімейних правовідносин можуть мати особисті та майнові суб`єктивні сімейні обов`язки. Свої обов`язки учасники сімейних відносин здійснюють різними способами: здійснення активних дій; утримання від здійснення активних дій. Якщо невиконання особистих обов`язків учасників сімейних відносин у випадках, передбачених в законі, може припинятися або не зумовлювати відповідних наслідків, то невиконання сімейного обов`язку майнового характеру не допускається. Оскільки на відміну від особистих, майнові обов`язки можуть виконуватися незалежно від самого носія такого обов`язку за допомогою інших суб`єктів. Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування відповідних правових наслідків, що можуть визначатися в: нормах СК України; домовленості (договорі) сторін. Наслідки невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку можуть мати: особистий характер, коли негативний вплив відбувається на особисту сферу зобов`язаної особи; майновий характер, якщо такий вплив здійснюється на майнову сферу зобов`язаної особи (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 січня 2022 року в справі № 711/679/21 (провадження № 61-18434св21)).

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини (пункти 1-6 частини першої статті 164 СК України).

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України свідчить про те, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками (див. постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц, від 13 березня 2019 року в справі № 631/2406/15-ц, від 06 травня 2020 року в справі № 753/2025/19, від 09 листопада 2020 року в справі № 753/9433/17, від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року в справі № 466/9380/17 (провадження № 61-2175св20) зазначено, що:

«позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Вирішуючи спір, належним чином дослідивши та давши оцінку наданим сторонами доказам, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що підстави, передбачені частиною першою статті 164 СК України для позбавлення відповідача батьківських прав, відсутні. Батько проти позбавлення батьківських прав заперечує, про що вказував у запереченні на позов, апеляційній скарзі, має намір на відновлення відносин з дочкою, а позбавлення батьківських прав необхідно розглядати як крайній захід, необхідність та пропорційність застосування якого за обставин цієї справи не доведено. Суд апеляційної інстанції правильно не погодився з висновком органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки він є недостатньо обґрунтованим та має рекомендаційний характер.

Посилання заявниці на те, що ОСОБА_3 впродовж дев`яти років проживає разом із матір`ю та вітчимом та не бачиться із відповідачем не є підставою для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивачка не довела.

Доводи касаційної скарги про неврахування апеляційним судом наявної заборгованості за аліментами суд не бере до уваги, оскільки наявність такої заборгованості не є підставою для позбавлення особи батьківських прав».

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України).

Дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (стаття 171 СК України).

У частині другій статті 171 СК України закріплено випадки, коли думка дитини має бути вислухана обов`язково. До таких випадків належить: вирішення спору між батьками, іншими особами щодо її виховання (стаття 159 СК України); вирішення спору між батьками, іншими особами щодо її місця проживання (стаття 161 СК України); вирішення спору про позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України); вирішення спору про поновлення батьківських прав (стаття 169 СК України); вирішення спору щодо управління її майном (стаття 177 СК України) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2018 року в справі № 679/1413/14-ц (провадження № 61-10298св18)).

Зважаючи на вікову категорію малолітньої дитини, бесіду з останньою має проводити психолог, головним завданням якого є встановлення дійсного психоемоційного стану дитини, визначення інтересів дитини та отримання її думки. Коли суд бажає вислухати думку дитини та при цьому не травмувати психіку дитини і уникнути тиску на неї, суд доручає органам опіки та піклування провести невимушену бесіду з дитиною в домашніх або інших комфортних для неї умовах, та повідомити суд про результати цієї бесіди. Проте, суд має враховувати висловлену думку системно, з`ясовуючи належно фактичні обставини справи, досліджуючи та надаючи належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 липня 2019 року в справі № 185/6994/15-ц (провадження № 61-5606св19)).

Очевидно, що сімейні відносини мають «складний» характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини. Простої бездіяльності з боку батька (матері) недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав. Навіть якщо припустити, що саме бездіяльність батька (матері) призвела до розриву зв`язків між ним та його донькою, а не будь-яке ймовірне батьківське відчуження або психологічні маніпуляції над дитиною з боку її матері (батька), то ця обставина не є достатньою для позбавлення батька (матері) батьківських прав. Діти мають право на врахування їхньої думки і на те, щоб бути заслуханими з питань, що торкаються їх інтересів. Зокрема, в силу того, як із спливом часу діти стають більш зрілими і здатними сформулювати свою думку, суди повинні належним чином враховувати їх погляди і почуття, а також їх право на повагу до їхнього особистого життя. Водночас їх погляди необов`язково залишаються незмінними, і їх заперечення, яким слід надавати належного значення, необов`язково є достатніми для того, щоб превалювати над інтересами батьків, особливо щодо того, що стосується регулярного спілкування зі своєю дитиною. Вочевидь право дитини на висловлення своєї думки не потрібно тлумачити як фактичне надання дітям безумовного права вето без аналізу будь-яких інших факторів або без проведення оцінки для визначення їхніх найкращих інтересів (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 квітня 2024 року в справі № 553/449/20 (провадження № 61-2701св24)).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

У справі, що переглядається, суд першої інстанції виконав вимоги ст. 89, ст.265 ЦПК України дав належну оцінку поданим у справу доказам, надав вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Апеляційний суд погоджується із оцінкою судом першої інстанції висновку органу опіки та піклування, який слід визнати недостатньо обгрунгтованим і всебічним.

Наявність заборгованості відповідача зі сплати аліментів не можна розцінювати як достатній доказ умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов?язків, оскільки матеріали справи не містять доказів про причини виникнення такої заборгованості.

Суд першої інстанції належним чином оцінив пояснення малолітньої дитини, яка з огляду на свій десятирічний вік не здатна у повній мірі усвідомити суть питання, яке вирішується у суді, та сформулювати своє усвідомлене ставлення до проблеми відсутності контактів зі своїм біологічним батьком.

Визнання відповідачем позову з урахуванням встановлених судом першої інстанції обставин не відповідає інтересам самої дитини, тому суд першої обгрунтовано відмовив у прийнятті такої заяви.

Враховуючи наведене, конкретні обставини справи і характер спірних правовідносин, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги, які по суті полягають у незгоді із оцінкою судом першої інстанції доказів і встановлених обставин, не є істотними та такими, що потребують детального аналізу задля забезпечення вимог п.1 ст.6 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

В апеляційній скарзі відсутні посилання на нові істотні обставини та відповідні докази, з якими процесуальне законодавство пов`язує можливість скасування чи зміни судового рішення.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_12 , представника ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 12 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 03 березня 2025 року.

Головуючий суддя О.А. Лобов

Судді: А.І.Дорош

В.М.Триголов