Номер провадження: 22-ц/813/2858/25
Справа № 522/96/24
Головуючий у першій інстанції Науменко А. В.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.02.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Сегеди С.М.,

з участю секретаря Волкової Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Неруш Анни Юріївни, представника ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 вересня 2024 року, постановленого під головуванням судді Науменко А.В., повний текст рішення складений 01 жовтня 2024 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя шляхом стягнення грошових коштів, -

в с т а н о в и в:

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя шляхом стягнення грошових коштів.

В обгрунтування свого позову позивачка зазначила, що 04 грудня 1982 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був зареєстрований шлюб. У період з 15 січня 2016 року по 19 вересня 2017 року між ТОВ «ГЛОРІ ПЛЮС» та ОСОБА_3 , батьком відповідача ОСОБА_2 , були укладені договори купівлі-продажу майнових прав на об`єкти нерухомого майна, а саме: договір №2-15-4/26 від 15.01.2016 року; договір №2-15-5/26 від 15.01.2016 року;

договір №2-15-6/26 від 15.01.2016 року; договір №2-15-7/26 від 15.01.2016 року; договір №2-15-8/26 від 15.01.2016 року; договір №П-1-84/ГП-26 від 19.09.2017 року; договір №П-1-85/ГП-26 від 19.09.2017 року.

За умовами договору №2-15-4/26 від 15.01.2016 року, ОСОБА_3 придбав майнові права на квартиру в житловому комплексі « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою: АДРЕСА_1 . Сума договору становила 94 391,00 грн. (еквівалент 36 630,00 доларів США), включаючи ПДВ 20%. Сплата суми договору здійснювалася до підписання акту прийому-передачі майнових прав.

Аналогічні умови містять інші договори, укладені між сторонами.

19 вересня 2017 року між ОСОБА_3 та ТОВ «ГЛОРІ ПЛЮС» були укладені договори купівлі-продажу майнових прав на машиномісця №П-1-84/ГП-26 та №П-1-85/ГП-26, за умовами яких, ОСОБА_3 придбав майнові права на два машиномісця № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 , розташовані в багатоквартирному житловому комплексі « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою: АДРЕСА_1 . Сума договору сплачується у гривні, еквівалентній 9 000,00 доларів США.

ОСОБА_3 мав виконати свої зобов`язання до 20 вересня 2018 року, сплативши 18 000,00 доларів США та підписати акти приймання-передачі майна протягом 45 днів після отримання продавцем сертифікату відповідності. Однак акти приймання-передачі не були підписані у визначені строки.

Після прийняття об`єкту до експлуатації, 26 листопада 2019 року, між ТОВ «ГЛОРІ ПЛЮС», ОСОБА_3 та ОСОБА_2 були укладені додаткові угоди про заміну сторони в договорах купівлі-продажу майнових прав. Всі права та обов`язки перейшли до ОСОБА_2 .

Довідки про виконання фінансових зобов`язань були видані на ім`я ОСОБА_2 ще до підписання додаткових угод, зазначаючи, що станом на 22 листопада 2019 року саме ОСОБА_2 виконав фінансові зобов`язання за договорами.

26 листопада 2019 року між ТОВ «ГЛОРІ ПЛЮС» та ОСОБА_2 були підписані акти приймання-передачі квартир АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 та машиномісць №№ НОМЕР_3 та АДРЕСА_7 .

Усі зазначені правочини на думку позивача були здійснені з метою виведення майна з режиму спільної сумісної власності подружжя.

Позивачка зазначила, що хоча первісним покупцем за всіма вищевказаними договорами виступав ОСОБА_3 , фактичним покупцем майна від самого початку був ОСОБА_2 за рахунок спільних грошових коштів. ОСОБА_3 є пенсіонером, який отримує середній розмір пенсії та не мав достатніх накопичень для виконання зобов`язань покупця за договорами купівлі-продажу майнових прав.

31 грудня 2015 року між ОСОБА_2 та ТОВ «ГЛОРІ ПЛЮС» було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кірсак І.В. За умовами договору, продаж земельної ділянки здійснено за 5 085 000,00 грн.

Оскільки, зазначена земельна ділянка була спільною сумісною власністю, позивачка надала свою згоду на її відчуження, а грошові кошти, отримані від відчуження майна, зберігалися в готівковій формі у подружжя вдома, і чоловік мав до них вільний доступ.

Також позивачка зазначила, що з кінця 2015 року стосунки між сторонами почали погіршуватися, проте, вони продовжували бути однією сім`єю та мали спільний бюджет, який складався з доходів відповідача як фізичної особи-підприємця, доходів як фізичної особи-підприємця позивачки та доходів, отриманих від спільного майна (продажу, здачі в оренду).

Наприкінці 2016 - початку 2017 років ОСОБА_2 таємно використав спільні грошові кошти для придбання нерухомого майна в « ІНФОРМАЦІЯ_2 », яке оформив на свого батька за договорами купівлі-продажу майнових прав, щоб унеможливити його поділ у майбутньому.

Після підписання всіх спірних договорів, 15 листопада 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом про поділ спільного сумісного майна подружжя, який рішенням Приморського районного суду м. Одеси у справі №522/21604/17 від 07 листопада 2018 року був задоволений та суд розділив усе зареєстроване на ім`я позивачки майно між нею та ОСОБА_2 .

06 липня 2018 року ОСОБА_2 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом про розірвання шлюбу (справа №522/11875/18), вказавши неправдиву на думку позивачки інформацію про адресу її проживання та зазначивши, що вони не проживали разом з 2012 року. 11 червня 2019 року заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси шлюб було розірвано. У рішенні зазначено, що подружні відносини припинені з 2012 року, відповідно до змісту позову, а не на підставі досліджених доказів.

Отримавши рішення про розірвання шлюбу, ОСОБА_2 переоформив на себе всю нерухомість, яка фактично була придбана, як зазначає позивач, за спільні кошти під час шлюбу, але формально оформлена на ім`я ОСОБА_3 .

Позивачка вважає, що оскільки оспорювані договори купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна були укладені в період шлюбу, то усе нерухоме майно, яке перейшло у власності ОСОБА_2 за вказаними договорами та додатковими угодами до них є спільним сумісним майном та підлягає поділу.

У зв`язку з наведеними обставинами, до Приморського районного суду м. Одеси був поданий позов, в якому позивач просив визнати удаваними в частині покупця договори купівлі-продажу, укладені між ОСОБА_3 та ТОВ «ГЛОРІ ПЛЮС», перевівши право покупця за цими договорами на ОСОБА_2 . Також позивач просив визнати недійсними додаткові угоди, укладені між ТОВ «ГЛОРІ ПЛЮС», ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , та в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину вказаного нерухомого майна.

Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 25.06.2021 року по справі № 522/7408/20, позовну заяву було задоволено.

Постановою Одеського апеляційного суду від 17.03.2022 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25.06.2021 року було скасоване, а в задоволенні позову відмовлено через «начебто» недоведеність обставин, на які посилався позивач.

Постановою Верховного Суду від 16 листопада 2022 року змінено постанову Одеського апеляційного суду від 17 березня 2022 року, виклавши її мотивувальну частину у новій редакції. Було зазначено, що позовні вимоги про визнання договорів купівлі-продажу майнових прав на об`єкти нерухомості удаваними в частині покупця, переведення прав покупця, визнання недійсними додаткових угод та визнання права власності на 1/2 частину майна як спільного сумісного майна подружжя не підлягають задоволенню, оскільки позивач обрав неефективний спосіб захисту.

Обираючи правильний спосіб захисту порушеного права, позивачка зазначила, що об`єктом спільної сумісної власності є грошові кошти, передані ОСОБА_2 батьку - ОСОБА_3 на укладення зазначених вище договорів.

У зв`язку з вищевикладеним позивачка просила поділити спільне сумісне майно подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та визнати грошову суму в розмірі 12027014 (дванадцять мільйонів двадцять сім тисяч чотирнадцять гривень) грн. 30 коп. спільною сумісною власністю подружжя та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію за свою частку у спільній сумісній власності на спільне майно подружжя в розмірі 6 013 507 (шість мільйонів тринадцять тисяч п`ятсот сім) грн. 16 коп.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20 вересня 2024 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, адвокат Неруш А.Ю., представник ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовну заяву, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, порушення норм матеріального та процесуального права.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що після розірвання шлюбу право спільної сумісної власності сторін на майно, набуте за час шлюбу (в тому числі на грошові кошти), не припинилося. Однак всупереч положенням Сімейного Кодексу України, відповідач використав набуті за час шлюбу грошові кошти без згоди позивачки та не на користь сім`ї (на момент витрачання коштів шлюб вже був розірваний).

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги, які не можуть бути підставами для його скасування, а рішеннясуду законним та таким, що постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення адвоката Неруш А.Ю., представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 зазначила, що предметом вказаного позову є грошові кошти отримані з продажу земельної ділянки.

Так як продаж вказаної земельної ділянки відбувся в період перебування сторін у шлюбі, то ці кошти є спільною частковою власністю подружжя, а отже позивачка є власником 1/2 частини вказаної суми.

Також судом встановлено, що 31.12.2015 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Глорі Плюс» був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Кірнас І.В. за реєстровим №2099, відповідно до якого ОСОБА_2 продав ТОВ «Глорі Плюс» земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_8 , за ціною 5 085 000 грн., які покупець зобов`язався сплатити на поточний рахунок продавця протягом п`ятнадцяти банківських днів з моменту посвідчення вказаного договору днів (п. 4).

ОСОБА_1 надала згоду на укладення вказаного договору.

З наданих суду пояснень ОСОБА_2 вбачається, що вказаний продаж земельної ділянки відбувся під час фактичного перебуванні у шлюбі з позивачкою та визнав, що вказані гроші відносяться до спільного майна подружжя, однак вказував, що позивачка одразу отримала свою частину з коштів від продажу вказаної земельної ділянки та заперечував факт привласнення 1/2 частини цих коштів та їх використання не в інтересах сім`ї.

Відмовляючи у задоволені позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що позовні вимоги є недоведеними та необґрунтованими.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 2 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з вимогами ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України.

У разі використання одним із подружжя спільних коштів усупереч статті 65 Сімейного Кодексу України інший із подружжя має право на компенсацію вартості його частки.

У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

За змістом наведених норм, факт використання спільних коштів не в інтересах сім`ї повинен бути доведеним відповідними доказами.

Кошти, які перебували у спільній сумісній власності подружжя (або вже колишнього подружжя) і були витрачені під час перебування у шлюбі вважаються такими, що були витрачені за спільною згодою і в інтересах сім`ї.

При цьому, саме на позивача, що просить здійснити поділ таких коштів, покладається тягар доказування того, що ці кошти було витрачено одним з подружжя на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби.

Водночас, спростування презумпції спільності таких коштів та їх належність до особистої приватної власності покладається на того, хто таку презумпцію спростовуватиме.

Спільні кошти одним з подружжя витрачаються в інтересах сім`ї, якщо іншим з подружжя не було доведено зворотного.

При цьому, тягар доказування та спростування презумпції «згоди іншого з подружжя», що простежується в положеннях ст. 65 СК України, покладається саме на позивача, який намагається здійснити поділ витрачених іншим з подружжя спільних коштів та отримати компенсацію в розмірі частки від відповідної суми.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачці було достовірно відомо про факт продажу земельної ділянки, факт отримання грошових коштів та їх розмір, що підтверджується письмовою згодою наданою позивачкою.

На підставі вищевикладеного, суд встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, оцінивши докази у справі, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному їх дослідженні, прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволені позову ОСОБА_1 .

Висновки суду відповідають вимогам закону, на які посилався суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги адвоката Неруш А.Ю., представника ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що після розірвання шлюбу право спільної сумісної власності сторін на майно, набуте за час шлюбу (в тому числі на грошові кошти), не припинилося, однак всупереч положенням Сімейного Кодексу України, відповідач використав набуті за час шлюбу грошові кошти без згоди позивачки та не на користь сім`ї (на момент витрачання коштів шлюб вже був розірваний), колегія суддів залишає без задоволення, оскільки суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявлених вимог, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Також колегія суддів вважає, що вказані доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).

Крім того, зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення.

Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянуті судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Неруш Анни Юріївни, представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 26 лютого 2025 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.М. Вадовська

______________________________________ С.М. Сегеда