ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22ц/807/513/25 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2025 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Кухаря С.В.,

Трофимової Д.А.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 грудня 2024 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Укрсиббанк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И ЛА:
У грудні 2024 року представник позивача адвокат Останкова В.О. звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .
Просила стягнути зі співвідповідача ОСОБА_3 на користь позивача заборгованість за Договором про надання споживчого кредиту № 0 від 13.12.2006 у сумі 10 695,71 доларів США, з яких 8 421,47 долар США заборгованість за кредитом, у тому числі прострочена заборгованість у сумі 4 276,03 доларів США, 1 581,01 долар США заборгованість за процентами за користування кредитом, у тому числі прострочена заборгованість 1 540,48 доларів США з 01.03.2022 до 30.11.2024, 693,23 долари США заборгованість за процентами за користування грошовими коштами понад встановлений Договором термін.
Також стягнути зі співвідповідачки ОСОБА_1 на користь позивача як солідарного з ОСОБА_3 боржника вказану вище заборгованість.
Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя 27 грудня 2024 року справу передано за підсудністю на розгляд Малиновському районному суду міста Одеси.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду представник ОСОБА_1 Ляшенко О.С.подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу для подальшого розгляду до Ленінського районного суду м. Запоріжжя.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції помилково застосовано норми щодо визначення виключної підсудності.
Відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходило, що згідно з частиною 3 статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.
За положенням ч.2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в п. 9 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Зважаючи на вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.
Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
В силу вимог ст.367ч.1ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Постановляючи ухвалу про направлення за підсудністю до іншого суду, суд першої інстанції виходив з того, що стороною основного зобов`язання є співвідповідач ОСОБА_3 місцем реєстрації якого є АДРЕСА_1 , яке належить до територіальної юрисдикції Сімферопольського районного суду Автономної Республіки Крим. В свою чергу, розпорядженням Верховного Суду від 05 липня 2022 року № № 36/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (суди Автономної Республіки Крим та м. Севастополя)» територіальна підсудність судових справ (окрім кримінальних проваджень) Сімферопольського районного суду Автономної Республіки Крим визначена за Малиновським районним судом міста Одеси.
Колегія суддів не погоджується з вказаним рішенням суду.
Судом встановлено, що відповідно до змісту позовної заяви 13.12.2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0.
Пунктом 2.1. встановлено, що у забезпечення виконання зобов`язань Позичальника за даним Договором Банком приймається застава нерухомості ( АДРЕСА_2 .
В забезпечення виконання кредитних зобов`язань позичальника по вказаному кредитному договору прийнята порука ОСОБА_1 згідно Договору поруки №0/П від 13.12.2006 року.
Відповідно до відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру від 26.12.2024 № 994866 співвідповідач ОСОБА_3 має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить до територіальної юрисдикції Сімферопольського районного суду Автономної Республіки Крим.
Згідно з листом Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради від 24.12.2024 № 06.4-06/0218147 співвідповідачка ОСОБА_1 має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 , що належить до територіальної юрисдикції Ленінського районного суду міста Запоріжжя.
Згідно із вимогами ч. 1ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно положень ЦПК України існує загальна підсудність за місцезнаходженням відповідача (ст. 27 ЦПК України), альтернативна підсудність за вибором позивача (ст. 28 ЦПК України) та виключна підсудність (ст. 30 ЦПК України).
Відповідно до правил виключної підсудності, які встановлені в ст. 30 ЦПК України, позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.
Виключна підсудністьвстановлена ст. 30 ЦПК України і означає імперативне правило, відповідно до якого справи, віднесені до цього виду підсудності, можуть розглядатися винятково за вказаним у законі місцем. До цього виду підсудності законом віднесено такі категорії справ: 1) позови, що виникають з приводу нерухомого майна (пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини); 2) позови про зняття арешту з майна (пред`являються за місцезнаходженням цього майна або основної його частини); 3) позови кредиторів спадкодавця, що подаються до прийняття спадщини спадкоємцями (пред`являються за місцезнаходженням спадкового майна або основної його частини); 4) позови до перевізників, що виникають з договорів перевезення вантажів, пасажирів, багажу, пошти (пред`являються за місцезнаходженням перевізника); 5) справи про арешт судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги (розглядаються судом за місцезнаходженням морського порту України, в якому перебуває судно, або порту реєстрації судна).
Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 3 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна. Згідно з положеннямистатті 181ЦК до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.
Виключна підсудність застосовується до тих позовів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані із нерухомим майном (п. 7.36 постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 липня 2020 року у справі № 910/10647/18 (провадження № 12-175гс19). Аналогічні позиції викладені і в постановах Верховного Суду від 02.02.2022 року у справі №185/8191/16-ц, від 13.04.2022 року у справі №373/118/20.
Так, у постанові Верховного Суду від 02 лютого 2022 року у справі № 185/8191/16-ц зазначено, що «виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають з приводу нерухомого майна. Згідно з положеннями статті 181 ЦК України до нерухомого майна належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Виключна підсудність застосовується до тих спорів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. Словосполучення «з приводу нерухомого майна» необхідно розуміти таким чином, що правила виключної підсудності поширюються на будь-які спори, які стосуються прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. У таких спорах нерухоме майно не обов`язково виступає як безпосередньо об`єкт спірного матеріального правовідношення».
Таким чином, правила виключної підсудності стосуються позовів з приводу будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно, зокрема щодо спорів з приводу невиконання стороною договору, об`єктом якого є нерухоме майно тощо.

У зв`язку з зазначеним, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції помилково застосовано норми ч. 7 ст. 30 ЦПК України, оскільки позовні вимоги стосуються стягнення з співвідповідачів грошових коштів та не стосуються нерухомого майна.
Однак, суд першої інстанції наведеного не врахував, що призвело до постановлення помилкової ухвали.

Відповідно до п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження, висновок суду першої інстанції про передання справи за підсудністю на розгляд Малиновському районному суду міста Одесиє помилковим, таким, що не відповідає процесуальним вимогам та суперечить принципу доступності до судового захисту, тому згідно з вимогами ст. 379 ЦПК України, ухвалу слід скасувати та направити матеріали справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Крім того, колегія суддів вважає необхідним акцентувати увагу апелянта та його представника на наступному.
Відповідно до частини першої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами.
За частиною другою статті 44 ЦПК України залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства.
Під зловживанням процесуальними правами розуміється форма умисних, несумлінних дій учасників процесу, що знаходить своє вираження, зокрема, у вчиненні дій, неспівмірних із наслідками, до яких вони можуть призвести, використанні наданих прав всупереч їх призначенню з метою обмеження можливості реалізації чи обмеження прав інших учасників провадження, перешкоджання діяльності суду з правильного та своєчасного розгляду і вирішення справ чи висловлення явної неповаги до суду чи учасників справи.
Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги представник апелянта неодноразово посилається на правові висновки Верховного Суду викладені, за твердженнями ОСОБА_2 , зокрема, у постановах від 08 червня 2021 року у справі №520/1223/20, від 03 грудня 2020 року у справі №753/4625/20, від 27 квітня 2022 року у справі №921/843/21, від 10 березня 2023 року №243/5645/22, від 20 квітня 2023 року №754/7630/22.
Проте, з відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що Верховний Суд у жодній з зазначених справ не висловлював цитованих в апеляційній скарзі правових позицій та не ухвалював рішень.
Справи під єдиним унікальним номером 243/5645/22 не існує.
Принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав.
У суб`єктивному значенні добросовісність розглядається як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків.
Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Зловживання правом - це свого роду спотворення права.
Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 08 травня 2018 року у справі №910/1873/17.
Керуючись ст.ст.374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити.
Ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя 27 грудня 2024 року у цій справі скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Повний текст судового рішення складено 05 березня 2025 року.

Головуючий

Судді: