Справа 206/2971/22
Провадження 2/206/14/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2025 року м. Дніпро

Самарський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючої-судді Плінської А.В.

при секретарі Білій О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Тульчинська державна нотаріальна контора, Обслуговуючий кооператив «Житлово будівельний кооператив №259» про визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування за заповітом ,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2022 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив: визначити, що частка померлого ОСОБА_3 в праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 становила ; визнати за ОСОБА_1 право власності на частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . На обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що ОСОБА_2 є дружиною рідною дядька позивача ОСОБА_3 , з яким з 26 квітня 1978 року перебувала в шлюбі та які постійно проживали та були зареєстровані в квартирі АДРЕСА_1 . Квартира була спільним майном подружжя дядька та тітки, так як пайові внески вносились в ЖБК «259» за рахунок спільних коштів. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер. Після його смерті відкрилась спадщина на 1/2 квартири АДРЕСА_1 . Заповіт померлий не залишив, тож спадкоємцями за законом першої черги були: мати померлого ОСОБА_4 , яка доводиться бабусею позивачу та ОСОБА_2 дружина. Остання прийняла спадщину в установленому порядку. ОСОБА_4 теж звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, але свідоцтво так і не отримала через відсутність документів, що підтверджують родинність, а ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, залишивши заповіт, яким усе своє майно заповіла ОСОБА_1 . Останній звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак виявилось, що його дядько за життя не зареєстрував своє право власності на частку в квартирі АДРЕСА_1 , а тому просить визначити частку дядька в спільній власності на квартиру, а також визнати за ним право власності на частку в спадщині.

Ухвалою судді Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 14 листопада 2022 року було відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в підготовчому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження.

8 лютого 2023 року представником відповідача було подано до суду відзив на позовну заяву, в якому просять відмовити в задоволенні позовних вимог із посиланням на те, що членом ЖБК №259 була саме ОСОБА_5 , а ОСОБА_3 не був ні працівником, ні членом ЖБК №259. 25 квітня 1978 року ЖБК №259 було прийнято від ОСОБА_6 3025 рублів, що стало підставою для прийняття 17 червня 1978 року рішення зборів кооперативу про закріплення квартири АДРЕСА_1 за членом ОСОБА_6 . Шлюб між подружжям ОСОБА_7 було зареєстровано на наступний день після внесення коштів. Крім того, свідоцтво про право власності на спірну квартиру було видано після смерті ОСОБА_3 , а тому на момент смерті останній не набув права власності на частку в квартирі. Все викладене свідчить про відсутність підстав для задоволення позову.

Ухвалою від 23 лютого 2023 року провадження по справі було зупинено на час розгляду судом апеляційної інстанції справи за позовом ОСОБА_1 до Амур Нижньодніпровської районної ради м. Дніпропетровська про визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Ухвалою від 27 червня 2023 року було поновлено провадження по справі.

Ухвалою від 11 липня 2023 року провадження по справі було зупинено на час розгляду судом касаційної інстанції справи за позовом ОСОБА_1 до Амур Нижньодніпровської районної ради м. Дніпропетровська про визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Ухвалою від 08 лютого 2024 року було поновлено провадження по справі.

Ухвалою від 06 червня 2024 року провадження по справі було зупинено на час розгляду судом касаційної інстанції справи за позовом ОСОБА_1 до Амур Нижньодніпровської районної ради м. Дніпропетровська про визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Ухвалою від 28 січня 2025 року було поновлено провадження по справі.

Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 11 лютого 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судове засідання позивач не з`явився, однак подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, однак подав до суд заяву про розгляд справи за його відсутності, просить відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав, вказаних у відзиві.

Представники третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - в судове засідання не з`явились, хоча про час та місце слухання справи повідомлялись належним чином. Представник Тульчинської державної нотаріальної контори подав до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності.

Суд, заслухавши доводи учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є племінником ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 та сином ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується рішенням Амур - Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 вересня 2019 року.

Після смерті ОСОБА_3 із заявами про прийняття спадщини звернулись як мати померлого - ОСОБА_4 так і дружина - ОСОБА_2 , що сторонами не оспорювалось.

ОСОБА_4 залишила заповіт від 13 травня 1999 року, яким все своє майно заповіла ОСОБА_1 (а.с.19), а ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть.

Постановою державного нотаріуса Тульчинської державної нотаріальної контори від 14 лютого 2022 року, державний нотаріус вивчивши спадкову справу після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка була спадкоємицею за законом після смерті свого сина ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру АДРЕСА_1 , оскільки квартира зареєстрована за ОСОБА_2 .

Як слідує з листа Дніпровського міського бюро технічної інвентаризації від 26 листопада 2020 року №14094 квартира АДРЕСА_1 була зареєстрована за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності від 25 травня 2009 року, виданого виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради на підставі довідки ОК ЖБК №259 від 22 грудня 2008 року, рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 21 жовтня 1999 року №2091 та рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 21 жовтня 2004 року №3060(а.с. 31).

Як слідує з квитанції ЖБК №259 №349 від 25 квітня 1978 року в цей же день прийнято від ОСОБА_6 пайовий внесок в розмірі 3025 рублів(а.с. 70). 26 квітня 1978 ОСОБА_6 уклала шлюб з ОСОБА_3 та взяла прізвище чоловіка, що підтверджується свідоцтвом про шлюб та про що 26 квітня 1978 року був зроблений запис в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу за №322 (а.с. 71). За життя ОСОБА_3 працював матросом, з 1976 року монтажником в Дніпропетровському спеціалізованому управлінні №1 треста «Укрметалург», з 1982 по 1983 року монтажником в «Дніпростальконструкція» та з 1989 року по 1991 на тому ж підприємстві бетонником, а потім монтажником, що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 72-73). ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 74).

2 червня 2009 року було здійснено реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 та 25 вересня 2009 року ОСОБА_2 виконавчим комітетом Дніпровської міської ради було видано свідоцтво про право власності на вказану квартиру. Підстава: довідка ОК ЖБК №259 від 22 грудня 2008 року №37, рішення виконавчого комітету Дніпровської міської ради від 21 жовтня 1999 року №2091 та рішення виконавчого комітету Дніпровської міської ради.

За загальним правилом, визначеним статтею 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, що є одним із основоположних його принципів. За змістом частини третьої зазначеної норми, обов`язок доведення обставин, які мають значення для справи і на які посилається особа як на підставу своїх вимог або заперечень, покладається на кожну із сторін.

Згідно із частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

З огляду на вищезазначені вимоги в указаній справі повинні застосовуватися положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР 1963 року та КпШС України.

Статтею 22 КпШС України визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до статті 28 КпШС України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Статтею 29 КпШС України було визначено, що, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Частиною другою статті 95 ЦПК України передбачено, що письмові докази подаються в оригіналі або належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

На підставі «Правил державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб», затверджених Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року № 56, «Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб», затверджених Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 9 червня 1998 року № 121, «Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно», затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5, передбачалось оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна з видачею свідоцтва про право власності місцевими органами державної виконавчої влади, місцевого самоврядування членам житлово-будівельного кооперативу, які повністю внесли свої пайові внески.

Таким чином з 1995 року законодавець передбачив процедуру оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна для членів житлово-будівельного кооперативу, які повністю внесли свої пайові внески, шляхом отримання свідоцтва про право власності від місцевих органів державної виконавчої влади, місцевого самоврядування та реєстрацію їх в бюро технічної інвентаризації.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 182 ЦК України (в редакції від 16 січня 2003 року), право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Згідно з ч. 4 ст. 334 ЦК України (в редакції від 16 січня 2003 року), права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

За ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції від 1 січня 2013 року), державна реєстрація прав є обов`язковою, права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Положення ст.328 Цивільного кодексу України (в редакції від 16 січня 2003 року) передбачають, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст. 128 Цивільного кодексу України (в редакції 1963 року), право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речі набувачу.

За положеннями ст. 15 Закону України «Про власність», який діяв до вступу в законну силу Цивільного кодексу України в редакції 2003 року, передбачалось, що член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.

Вказані норми дублюються у ст. 384 ЦК України (в редакції від 2003 року), де зазначено, що в разі викупу квартири, член житлово-будівельного кооперативу стає власником квартири.

В п. п. 69, 71 Листа Верховного Суду України від 26 травня 2001 року «Правові позиції щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право)» зазначалось, що члени ЖБК, які повністю внесли пайовий внесок за квартиру відповідно до ст. 15 Закону України «Про власність», набувають права власності на квартиру.

З п. 5-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» вбачається, що судам слід мати на увазі, що згідно зі ст. 15 Закону України «Про власність» член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває право власності на квартиру і вправі розпоряджатись нею на свій розсуд.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5 вбачається, що суди повинні мати на увазі, що законом може бути встановлений інший момент (підстава) набуття права власності. Зокрема, у разі повного внесення пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства.

Суд зауважує, що виникнення права власності на будинки, споруди та нерухоме майно не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності Цивільним кодексом України в редакції від 2003 року та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції від 2004 року.

Водночас, суд звертає увагу, що лише на підставі «Правил державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб», затверджених Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року № 56, «Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб», затверджених Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 9 червня 1998 року № 121, «Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно», затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5, передбачалось оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна з видачею свідоцтва про право власності місцевими органами державної виконавчої влади, місцевого самоврядування членам житлово-будівельного кооперативу, які повністю внесли свої пайові внески.

Суду надані належні та допустимі докази того, що саме відповідачка була членом Житлово будівельного кооперативу №259 під дошлюбним прізвищем ОСОБА_8 і саме під таким прізвищем вносились внески, зокрема до укладення шлюбу 3025 рублів 25 квітня 1978 року. Суду не надано належних та допустимих доказів тому, що спірна квартира виплачувалась за рахунок спільних коштів майна подружжя ОСОБА_7 . За життя ОСОБА_3 не ставив питання щодо визнання квартири спільною власністю подружжя, із заявою щодо приватизації квартири не звертався, що підтверджується відповіддю департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради (а.с.81), відповідно суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10, 11,80, 81, 141,247,258,263-265 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Тульчинська державна нотаріальна контора, Обслуговуючий кооператив «Житлово будівельний кооператив №259» про визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування за заповітом - відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга протягом 30 днів до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя: А.В. Плінська