Провадження № 22-ц/812/399/25
ПОСТАНОВА

Іменем України

03 березня 2025 року м. Миколаїв

справа № 482/2592/23

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Самчишиної Н.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , поданою представником - адвокатом Біленським Андрієм Григоровичем, на рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області, ухвалене 12 грудня 2024 року під головуванням судді Сергієнка С.А., повний текст судового рішення складений цього ж дня,

У С Т А Н О В И В:

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Позивач зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його бабуся ОСОБА_4 , яка була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , але з травня 2015 року проживала разом з ним за адресою: АДРЕСА_2 . Він здійснював догляд за бабусею, у зв`язку з чим йому було призначено допомогу як особі, яка надає соціальні послуги особі яка старше 80 років.

Як вказав позивач, після смерті бабусі він перебував у дуже пригніченому моральному стані, в подальшому захворіла і його мати, ОСОБА_5 , яка згодом померла у 2017 році та тільки пізніше він дізнався про наявність заповіту складеного його бабусею щодо належної їй земельної ділянки площею 5,23 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва яка знаходиться в межах території Воронцівської сільської ради Новоодеського району Миколаївської області. Даним заповітом заповідач на випадок своєї смерті заповіла належну їй земельну ділянку у рівних частках по 1/3 кожному, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_1 .

02 жовтня 2017 року він звернувся до приватного нотаріуса Новоодеського районного нотаріального округу Миколаївської області Філіпенко Д.В. із заявою про прийняття спадщини та видачі свідоцтва про спадщину на майно померлої ОСОБА_4 , проте нотаріусом було в цьому відмовлено в зв`язку з пропуском строку для прийняття спадщини. Іншими спадкоємцями, які прийняли спадщину є донька бабусі ОСОБА_2 та її син ОСОБА_3 .

Посилаючись на те, що встановлений законом строк для прийняття спадщини пропущений ним з поважних причин, позивач просив визначити додатковий строк терміном три місяці для подання заяви про прийняття спадщини з моменту набрання судовим рішенням законної сили.

Відповідачка ОСОБА_2 позов не визнала та просила застосувати позовну давність.

Рішенням Новодеського районного суду Миколаївської області від 12 грудня 2024 року позов задоволено частково. Визначено ОСОБА_1 додатковий строк тривалістю два місяці з моменту набрання рішенням суду законної сили, для подання нотаріусу заяви про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 у с. Островське Новоодеського району Миколаївської області, в іншій частині цієї позовної вимоги відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд виходив з того, що наведені позивачем причини пропуску подачі заяви про прийняття спадщини дійсно пов`язані з об`єктивними, непереборними та істотними труднощами, а тому наявні підстави для встановлення йому додаткового строку для прийняття спадщини після смерті бабусі тривалістю два місяці, який на думку суду є достатнім для подання заяви. Також суд встановив, що відсутні підстави для застосування позовної давності.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат Біленський А.Г. посилаючись на порушення норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив скасувати рішення Новодеського районного суду Миколаївської області від 12 грудня 2024 року та ухвалити нове, яким у позові відмовити.

Представник відповідача зазначає, що та обставина що позивач не знав про існування заповіту спростовується матеріалами справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 та ОСОБА_2 № 482/1822/18 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, що було залишено без розгляду. В матеріалах даної справи містить позовна заява, у змісті якої зазначено про обізнаність позивача про існування вказаного заповіту та додано копію заповіту, що посвідчена самим позивачем. Апелянт зазначає, що ОСОБА_1 було відомо про відкриття спадщини і він бажав її прийняти, як онук спадкодавця він є спадкоємцем як за заповітом так і за законом, а тому його право на спадкування не залежало від обізнаності про наявність заповіту. Також, на думку апелянта, оскільки позивач доглядав за своєю матір`ю в останні роки її життя, то був обізнаний, що та після ОСОБА_4 спадщину не приймала. Крім того, представник ОСОБА_7 вважає, що строк позовної давності слід рахувати з 06 жовтня 2016 року, а тому він сплив 06 жовтня 2019 року, тобто до встановлення карантину. Також вважає помилковим висновок суду щодо того, що строки позовної давності поновлені поданням 25 вересня 2018 року позову до ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , так як відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року перебіг позовної давності не переривається у разі пред`явлення позову, який суд залишив без розгляду. Таким чином, строк позовної давності сплинув, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Позивач правом на подачу відзиву не скористався.

В судове засідання до суду апеляційної інстанції учасники справи не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи належним чином повідомлені, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило.

Від представника ОСОБА_2 - адвоката Біленського А.Г. - надійшла заява про розгляд справи без нього та відповідачки. Також у заяві адвокат вказує, що підтримує апеляційну скаргу.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Островське Новоодеського району Миколаївської області у віці 88 років померла ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про її смерть (а.с. 54).

Після смерті ОСОБА_4 залишилося спадкове майно, зокрема земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 5,23 га, кадастровий номер :02:004:0072, яка розташована на території Воронцівської сільської ради Новоодеського району Миколаївської області, яка належала їй на підставі державного акта на право приватної власності на землю ЯЕ №908444 виданого Новоодеською РДА Миколаївської області від 11 жовтня 2007 року.

Згідно заповіту посвідченого 15.11.2010 року державним нотаріусом Першої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області Черніковою О.Є. за реєстровим №2-990, ОСОБА_4 заповіла вищевказану земельну ділянку у рівних частинах ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_1 (а.с. 84).

Як видно із спадкової справи, розпочатої після смерті ОСОБА_4 , до посвідчення вищевказаного заповіту нею за життя було складено і інші заповіти:

- посвідчений 25.01.2008 року сільським головою Воронцівської сільської ради Новоодеського району Миколаївської області Паскаловим В.М. за реєстровим №8, за яким заповіла земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 5,23 га, яка розташована на території Воронцівської сільської ради Новоодеського району Миколаївської області, яка належала їй на підставі державного акта на право приватної власності на землю 1-МК №026981 від 27.02.2001 року (як видно із інших матеріалів спадкової справи кадастровий номер цієї земельної ділянки :02:000:0047) (а.с. 68);

- посвідчений 08.04.2010 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Лашиною О.П. за реєстровим №700, за яким заповіла 1) житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , у рівних частках, 2) земельну ділянку площею для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 5,23 га, кадастровий номер :02:004:0073, яка розташована на території Воронцівської сільської ради Новоодеського району Миколаївської області, своїй доньці ОСОБА_2 3) земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 5,23 га, кадастровий номер :02:004:0072, яка розташована на території Воронцівської сільської ради Новоодеського району Миколаївської області - у рівних частинах ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_1 (а.с. 86).

Заповіт від 15.11.2010 року повторює заповіт від 08.04.2010 року у частині стосовно розпорядження спадкодавця щодо земельної ділянки площею 5,23 га, кадастровий номер :02:004:0072 і в силу ст. 125 ЦК України скасовує його в цій частині.

02 жовтня 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Новоодеського районного нотаріального округу Миколаївської області Філіпенко Д.В. із заявою про прийняття спадщини, що відкрилась після смерті ОСОБА_4 (а.с. 49), проте постановою нотаріуса від цієї ж дати було в цьому відмовлено в зв`язку з пропуском строку для прийняття спадщини (а.с. 61).

Після цього - 11 жовтня 2017 року - відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 також звернулися до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини (а.с. 62, 67) і їм постановами нотаріуса від цієї ж дати було в цьому відмовлено в зв`язку з пропуском строку для прийняття спадщини (а.с. 66, 72).

Разом з тим, як видно із матеріалів спадкової справи ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3 , а ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщини, із підстав незнання про існування заповіту ( ОСОБА_3 ) та із підстав хвороби ( ОСОБА_2 ). Рішеннями Новоодеського районного суду Миколаївської області від 16.11.2017 року у справах № 482/1806/17, №482/1805/17 їх позовні заяви були задоволені судом (а.с. 73, 77), після чого вони у визначений судом строк знову звернулися до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини (а.с. 76, 80) та ОСОБА_3 зокрема отримав свідоцтво про право на спадщину від 08.12.2017 року за заповітом від 25.01.2008 року (а.с. 95).

У лютому 2018 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Воронцівської сільської ради Новоодеського району Миколаївської області про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. Згодом до участі у цій справі у якості третіх осіб було залучено ОСОБА_2 і ОСОБА_3 . За наслідками розгляду цієї справи ОСОБА_1 було відмовлено у задоволенні його позову із підстав його пред`явлення до неналежного відповідача і не залучення належних відповідачів - ОСОБА_2 і ОСОБА_3 (постанова Апеляційного суду Миколаївської області від 25.07.2018 року у справі №482/227/18).

25.09.2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. Цей позов було залишено без розгляду ухвалою Єланецького районного суду Миколаївської області від 25.03.2019 року на підставі п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України (справа №482/1822/18).

За загальним правилом право на спадщину виникає в день відкриття спадщини. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1269, частини першої статті 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно частини другої статті 1270 ЦК України якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він продовжується до трьох місяців.

Згідно з частиною третьою статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; ці обставини визнані судом поважними (постанова Верховного Суду України від 23 серпня 2017 року у справі № 6-1320цс17, постанова Верховного Суду від 01 квітня 2019 року у справі № 643/3049/16-ц).

Отже, вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, суд оцінює поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити із того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця для вчинення цих дій.

За конкретних фактичних обставин кожної справи пропуск строку для прийняття спадщини суд має оцінювати з урахуванням тривалості такого пропуску та загальних засад цивільного законодавства, як-от розумність, добросовісність та справедливість.

Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. Оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини повинна, першорядно, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду.

Як на поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини позивач посилався на свою необізнаність про існування заповіту, за яким ОСОБА_4 заповіла йому частину належного їй майна, а тому у встановлений законом строк він не звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, суд виходить із наступного.

Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-496цс17, під час вирішення питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права.

Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належно вираженим, підлягає правовій охороні і після смерті заповідача.

Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також неодмінність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.

Тобто, складаючи заповіт, спадкодавець виражає свою волю на набуття спадкоємцем права на визначене в ньому майно.

Водночас прийняття спадщини є правом, а не обов`язком спадкоємця, який, відмовляючись від прийняття спадщини, не порушує свободи заповіту, а діє у власних інтересах.

Дотриманням свободи заповіту в частині реалізації волі спадкодавця є забезпечення спадкоємцю можливості прийняти спадщину в порядку, встановленому чинним законодавством.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23 дійшла переконання про наявність підстав для відступу від загального правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-496цс17, про те, що "необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини", шляхом конкретизації, зазначивши таке:

- необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини, а у вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права;

- втім це стосується обставин, за яких заповіт є єдиною підставою спадкування і незнання про його існування не вимагає від спадкоємця вчинення дій щодо прийняття спадщини;

- спадкоємець за законом, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати до нотаріуса заяву про прийняття спадщини у встановлений строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини;

- тож необізнаність про наявність заповіту може вважатися поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини винятково для осіб, які не є спадкоємцями за законом першої черги або кожної наступної черги спадкоємців за законом, у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, які набували право на спадкування за законом (закликані до спадкування).

У справі, що переглядається в апеляційному порядку, позивач ОСОБА_1 не є спадкоємцем за законом першої черги після смерті своєї бабусі ОСОБА_4 . На час відкриття спадщини були наявні спадкоємці померлої за законом першої черги - її доньки ОСОБА_5 та ОСОБА_8 .

Також матеріали справи не містять доказів обізнаності ОСОБА_1 протягом передбаченого статтею 1270 ЦК України строку про існування заповіту, яким ОСОБА_4 заповіла йому частину свого майна.

Встановивши викладені обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що необізнаність позивача про існування заповіту, у якому він вказаний спадкоємцем, є поважною причиною пропуску строку для подачі заяви про прийняття спадщини, а тому відповідно до ч.3 ст.1272 ЦК України позов слід задовольнити, надавши ОСОБА_1 додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини - два місяці.

Також судом першої інстанції вірно враховано, що на нотаріуса покладено обов`язок щодо повідомлення про необхідність подачі заяви про прийняття спадщини за заповітом чи про відмову від її прийняття, щоб не допустити пропуску шестимісячного строку для прийняття спадщини.

Спадкову справу після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 було заведено 02.10.2017 року (тобто після закінчення строку, встановленого ст. 1270 ЦК України) і матеріали вказаної спадкової справи не містять доказів повідомлення позивача про існування заповіту.

Задовольняючи позов, судом першої інстанції були вірно прийняті до уваги конкретні фактичні обставини справи та враховані загальні засади цивільного законодавства - законність, добросовісність та справедливість.

Посилання апеляційної скарги на те, що ОСОБА_1 було відомо про існування заповіту і це підтверджується змістом його позовної заяви у справі №482/1822/18 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, до якої була додана копія заповіту, - колегія суддів відхиляє, оскільки вказаний позов був поданий 25 вересня 2018 року, тоді як доказів обізнаності ОСОБА_1 про існування заповіту до його звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини матеріали справи не містять та навіть у цій заяві він вказує про прийняття спадщини за законом та не надає нотаріусу заповіту.

Також не можуть бути прийняті до уваги доводи апелянта про те, що ОСОБА_1 повинен був знати, що його мати не приймала спадщину після смерті ОСОБА_4 , оскільки, враховуючи, що на час відкриття спадщини окрім його матері був ще один спадкоємець першої черги за законом - ОСОБА_2 , необізнаність позивача про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини.

Щодо до доводів апеляційної скарги про наявність підстав для відмови у позові за спливом позовної давності.

Так, відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною першою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що з огляду на обставини справи днем початку перебігу позовної давності є 02 жовтня 2017 року - день винесення постанови про відмову ОСОБА_1 у вчиненні нотаріальної дії і її перебіг мав закінчитися 02 жовтня 2020 року.

Разом із тим, згідно до п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257 (загальна позовна давність), 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину, який тривав з 02 квітня 2020 року (відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 211 від 11 березня 2020) до 1 липня 2023 року (відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 651 від 27 червня 2023 року).

Згідно до п.19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Таким чином, звернувшись із даним позовом до суду 17 листопада 2023 року ОСОБА_1 позовна давність не була пропущена, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для застосування наслідків спливу позовної давності.

За такого посилання апеляційної скарги на помилковість зазначення судом першої інстанції про переривання строку позовної давності поданням 25.09.2018 року ОСОБА_1 позову у справі № 482/1822/18 - не впливають на правильність вищевказаного висновку суду.

Таким чином, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає, що підстав для його зміни чи скасування немає.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником - адвокатом Біленським Андрієм Григоровичем, залишити без задоволення.

Рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області, ухвалене 12 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді Н.В. Самчишина

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 10 березня 2025 року.