Справа № 548/412/25
Провадження № 2/548/319/25
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05.03.2025 року м. Хорол

Хорольський районний суд Полтавської області в складі :

головуючого судді - Коновод О. В.

за участю : секретаря судового засідання - Матвієнко О.А.

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду м. Хорол цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем та визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом

ВСТАНОВИВ:
Позиція позивача та відповідача, процесуальні дії, вчинені по справі.
Позивач звернувся до Хорольського районного суду з вищевказаним позовом.

На обґрунтування позову зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим 09.11.2009 Клепачівською сільською радою Хорольського району Полтавської області.

Позивач, ОСОБА_1 є рідним сином ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 16.05.1951.

Відповідно позивач є родичем ОСОБА_2 першого ступеня споріднення.

На час смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 останнім місцем проживання ОСОБА_2 було АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою відділу «Центр надання адміністративних послуг» виконавчого комітету Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області № 09-08/01/909 від 27.11.2024. На день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 була зареєстрована одна.

Однак, на час смерті ОСОБА_2 , позивач ОСОБА_1 тривалий без реєстрації фактично постійно проживав спільно з ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 та ОСОБА_2 декілька років до дня смерті ОСОБА_2 у 2009 році постійно проживали спільно однією сім`єю в одному будинку, вели спільне господарство, разом обробляли огород, порали худобу та птицю, ремонтували будинок за спільні кошти, після смерті ОСОБА_2 поховання та ритуальні обряди були проведені за рахунок позивача ОСОБА_1 . Вказані обставини підтверджуються письмовими заявами свідків, що долучені до матеріалів позовної заяви.

Після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина на належне їй майно, зокрема на: земельну ділянку кадастровий номер :00:014:0051, площею 2,6321 га, цільове призначення якої для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Клепачівської сільської ради Хорольського району Полтавської області (після зміни адміністративно-територіального устрою територія Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області), яка належала померлій згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ПЛ № 156937, оригінал якого втрачено. Згідно витягу № НВ-024 з технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянко, нормативна грошова оцінка земельної ділянки № :00:014:0051 становить 77237,61 грн.;

земельну частку (пай) площею 0,35 умовних кадастрових гектарів, що розташовані на території Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області (колишньої Клепачівської сільської ради Хорольського району Полтавської області), яка належала померлій відповідно до сертифіката на право на земельну частку (пай) члену колективного сільськогосподарського підприємства «Перемога» серія ПЛ № 0323095, оригінал якого втрачено. Відповідно до довідників нормативної грошової оцінки сільськогосподарських угідь в Україні станом на 01.01.2024, по Полтавській області вартість 1 га багаторічних насаджень становить 67435,73 га, тобто нормативна грошова оцінка земельної частки (паю) площею 0,35 га умовних кадастрових гектарів становить 23602,51 грн. (згідно загальнонаціональної (всеукраїнської) нормативної грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення).

право на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства «Перемога» у розмірі 641 гривень від загальної вартості майна пайового фонду підприємства станом на 01 січня 2001 року, яке належало померлій згідно свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства серії ПО № 248756. На час смерті ОСОБА_2 оригінали правовстановлюючих документів на вищевказане майно та майнові права втрачені, а дублікати на вказані документи позивач не має можливості отримати оскільки це суперечить ч. 4 ст. 25 та п. 11 ч. 1 ст. 345 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), згідно яких право власності припиняється у разі смерті власника.

21.02.2025 року по справі було відкрито провадження та призначено до розгляду у порядку загального позовного провадження.

В судове засідання позивач не з"явився, але в позовній заяві прохав суд провести розгляд справи за його відсутності.

Представник відповідача у підготовче судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, протягом строку, встановленого судом, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить розглянути справу у відсутність їх представника та не заперечує проти задовлення позову.

У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, від яких надійшли клопотання про розгляд справи за їх відсутності, що відповідає положенням ч. 3 ст. 211 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Врахувавши позицію позивачки, дослідивши матеріали справи, врахувавши думку відповідача, викладену у письмовій заяві, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав.

Фактичні обставини, встановлені судом.
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим 09.11.2009 Клепачівською сільською радою Хорольського району Полтавської області.

Позивач, ОСОБА_1 є рідним сином ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 16.05.1951.

Відповідно позивач є родичем ОСОБА_2 першого ступеня споріднення.

На час смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 останнім місцем проживання ОСОБА_2 було АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою відділу «Центр надання адміністративних послуг» виконавчого комітету Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області № 09-08/01/909 від 27.11.2024. На день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 була зареєстрована одна.

Однак, на час смерті ОСОБА_2 , позивач ОСОБА_1 тривалий без реєстрації фактично постійно проживав спільно з ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 та ОСОБА_2 декілька років до дня смерті ОСОБА_2 у 2009 році постійно проживали спільно однією сім`єю в одному будинку, вели спільне господарство, разом обробляли огород, порали худобу та птицю, ремонтували будинок за спільні кошти, після смерті ОСОБА_2 поховання та ритуальні обряди були проведені за рахунок позивача ОСОБА_1 . Вказані обставини підтверджуються письмовими заявами свідків, що долучені до матеріалів позовної заяви.

Після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина на належне їй майно, зокрема на: земельну ділянку кадастровий номер :00:014:0051, площею 2,6321 га, цільове призначення якої для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Клепачівської сільської ради Хорольського району Полтавської області (після зміни адміністративно-територіального устрою територія Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області), яка належала померлій згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ПЛ № 156937, оригінал якого втрачено. Згідно витягу № НВ-024 з технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянко, нормативна грошова оцінка земельної ділянки № :00:014:0051 становить 77237,61 грн.;

земельну частку (пай) площею 0,35 умовних кадастрових гектарів, що розташовані на території Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області (колишньої Клепачівської сільської ради Хорольського району Полтавської області), яка належала померлій відповідно до сертифіката на право на земельну частку (пай) члену колективного сільськогосподарського підприємства «Перемога» серія ПЛ № 0323095, оригінал якого втрачено. Відповідно до довідників нормативної грошової оцінки сільськогосподарських угідь в Україні станом на 01.01.2024, по Полтавській області вартість 1 га багаторічних насаджень становить 67435,73 га, тобто нормативна грошова оцінка земельної частки (паю) площею 0,35 га умовних кадастрових гектарів становить 23602,51 грн. (згідно загальнонаціональної (всеукраїнської) нормативної грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення).

право на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства «Перемога» у розмірі 641 гривень від загальної вартості майна пайового фонду підприємства станом на 01 січня 2001 року, яке належало померлій згідно свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства серії ПО № 248756. На час смерті ОСОБА_2 оригінали правовстановлюючих документів на вищевказане майно та майнові права втрачені, а дублікати на вказані документи позивач не має можливості отримати оскільки це суперечить ч. 4 ст. 25 та п. 11 ч. 1 ст. 345 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), згідно яких право власності припиняється у разі смерті власника.

Спадкоємцем майна та майнових прав померлої ОСОБА_2 є позивач ОСОБА_1 , інші спадкоємці відсутні.

Згідно Інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, власником земельної ділянки з кадастровим номером :00:014:0051, площею 2,6321 га, що розташована на території Клепачівської сільської ради Хорольського району Полтавської області є ОСОБА_2 .

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна - земельної ділянки з кадастровим номером :00:014:0051, право власності на вказану земельну ділянку у державному реєстрі не зареєстровано.

Відділ № 3 Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгокадастру у Полтавській області у листі № 4541/15-24 від 12.11.2024 надав інформацію про те, що згідно книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) по КСП «Перемога» колишнього Хорольського району Полтавської області ОСОБА_2 дійсно належав сертифікат серії ПЛ № 0323095, зареєстрований за № 95 від 19.12.1997 року.

Відповідно «Технічної документації з паювання земель, переданих у колективну власність КСП «Перемога» Хорольського району Полтавської області» паювання підлягали сільськогосподарські угіддя рілля та багаторічні насадження.

Згідно з реєстром других примірників державних актів на право приватної власності на землю, книг записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування, договорів оренди станом на 01.01.2013 за ОСОБА_2 обліковується державний акт на право власності на земельну ділянку серія ПЛ № 156937, загальною площею 2,6321 га (ріллі) для ведення особистого селянського господарства по Клепачівській сільській раді колишнього Хорольського району, кадастровий номер: :00:014:0051. Державний акт на багаторічні насадження не обліковується.

Уточнений розмір земельної частки (паю) багаторічних насаджень в межах розпайованих земель КСП «Перемога» на території Клепачівської сільської ради затверджено розпорядженням Хорольської районної державної адміністрації № 164 від 15.10.2014 року, згідно якого розмір земельної частки (паю) становить 0,35 га.

Таким чином, ОСОБА_2 , на підставі сертифіката на земельну частку (пай) членів колективного сільськогосподарського підприємства «Перемога», мала право крім земельної ділянки площею 2,6321 га, також і на земельну частку (пай) розміром 0,35 умовних кадастрових гектар, яку останній за життя внатурі (на місцевості) виділено не було.

У зв`язку з тим, що позивач на час смерті не був зареєстрований за однією адресою з ОСОБА_2 та у зв`язку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Викладені у позовні заяві обставини, підтверджують наступні письмові докази: копія паспорта позивача; копія картки фізичної особи платника податків позивача; копія свідоцтва про смерть ОСОБА_2 ; копія картки фізичної особи платника податків ОСОБА_2 ; копія свідоцтва про народження позивача; копія довідки № 09-08/01/909 від 27.11.2024; копія листа № 4541/15-24 від 12.11.2024; копія розпорядження № 164 від 15.10.2014; копія сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ПЛ № 0323095; копія державного акту на право власності на земельну ділянку серії ПЛ №156937; інформація з ДЗК про земельну ділянку кадастровий № :00:014:0051; Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянко; довідник показників нормативної грошової оцінки сільськогосподарських угідь; копія свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства серії ПО № 248756; інформація з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Норми права, застосовані судом.
Згідно з ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За вимогами ч. 3 ст. 12 Цивільно-процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 13 Цивільно-процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 Цивільно-процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 Цивільно-процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 1 Цивільного кодексу України, цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Статтею 1221 ЦК України визначено, що місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Відповідно до ст. 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно ст. 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Відповідно до ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. (ст. 1261 ЦК України).

Статтею 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.

Відповідно до пункту 3.21 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 22.02.2012 року за № 282/20595 визначено, що спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем.

Згідно з ст. 2 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» (у редакції, що діяла на час відкриття спадщини, тобто виникнення права на спадщину та її прийняття), громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Верховний суд у своїй постанові від 10.01.2019 (справа № 484/747/17) вказав, що відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом.

Статтею 3 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» визначено, що місце проживання - житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також апартаменти (крім апартаментів у готелях), кімнати та інші придатні для проживання об`єкти нерухомого майна, заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), в яких особа отримує соціальні послуги.

Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Таким чином, ні ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання», на Конституція України, як і будь-які інші законодавчі акти України не прив`язують місце реєстрації особи до місця проживання особи, а разом з цим ст. 19 Конституції України вказує про те, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Пунктом 4.18. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 22.02.2012 року за № 282/20595, передбачено, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

З листа Міністерства юстиції від 21.02.2005 року за № 19-32/319 у разі смерті власника нерухомого майна, правовстановлювальний документ на який відсутній, питання визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного власника (спадкоємця) повинно вирішуватись у судовому порядку.

Згідно роз`яснень п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року N 7 «Про судову практику у справах про спадкування», за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Аналогічні роз`яснення викладені у п. 3.3 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», зокрема, якщо документи, що засвідчують право власності на нерухоме майно, існували, проте були втрачені власником та не можуть бути відновлені в передбаченому законом порядку, застосуванню підлягає ст. 392 ЦК України, відповідно до якої позов про визнання права власності може бути пред`явлений, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно п. 3.1 вказаного листа право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Приписами ст.41 Конституції України та п.2 ч.1 ст.3, ст.321 ЦК України визначено, що ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з п.37 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014, з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. Оскільки позови про визнання права власності, що пред`явлені на підставі статті 392 ЦК, пов`язані з невизначеністю відносин права власності позивача щодо свого майна, то на ці позови не поширюються правила про позовну давність.

Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай).

Згідно з пунктом 17 Перехідних положень Земельного кодексу України сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам таких часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.

Крім того, відповідно роз`яснень, що викладені у абз. 25 п.3.5 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» у разі втрати, пошкодження сертифіката про право на земельну частку (пай) аналогічного порядку видачі нового сертифікату на ім`я спадкодавця спадкоємцям особи, яка мала право на земельну частку (пай), не передбачено. Отже, належним способом захисту прав спадкоємців у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво право на спадщину на земельну частку (пай) є звернення спадкоємців з вимогами про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування.

Статтею 81 Земельного кодексу України (далі ЗК України) визначено, що громадяни набувають право власності на земельні ділянки, крім іншого, на підставі прийняття спадщини.

За змістом ст. 1, 9 Закону України від 14 лютого 1992 року «Про колективне сільськогосподарське підприємство» колективне сільськогосподарське підприємство є добровільним об`єднанням громадян у самостійне підприємство для спільного виробництва сільськогосподарської продукції та товарів і діє на засадах підприємництва та самоврядування. Право членів підприємства на пайовий фонд майна залежить від їх трудового внеску. Пай є власністю члена підприємства. Право розпоряджатися своїм паєм за власним розсудом член підприємства набуває після припинення членства в підприємстві. Пай може успадковуватися відповідно до цивільного законодавства України та статуту підприємства.

Постанова Кабінету Міністрів України від 28.02.2001 року за № 177 «Про врегулювання питань забезпечення захисту майнових прав селян у процесі реформування аграрного сектору економіки» та Наказ Мінагрополітики України від 14.03.2001 року за № 62 «Про затвердження Порядку розподілу та використання майна реорганізованих колективних сільськогосподарських підприємств» визначали, що майновий пай члена підприємства документально підтверджується свідоцтвом про право власності на майновий пай члена підприємства, а саме таке свідоцтво (майновий сертифікат) з відміткою про виділення майна в натурі (однак в сукупності із актом приймання-передачі майна) можуть бути підставою для оформлення прав власності на зазначене (виділене) майно в установленому порядку.

У відповідності до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно з ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності встановлена судом.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Поняття власності чи «майна» за ст. 1 Першого протоколу до Конвенції тлумачиться дуже широко, охоплює цілу низку інтересів економічного характеру. За рішеннями Європейського суду з прав людини «майном» в розумінні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне і обґрунтоване очікування набуття майна або майнового права.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інетересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Відтак, зазначена норма визначає об`єкт захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні чи невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

У розумінні закону, суб`єктивне право на захист юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для повновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

При цьому слід виходити з положень ст. 11 ЦК України про підстави виникнення цивільних прав і цивільних обов`язків. Відповідно до них цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, передбачених актами цивільного законодавства, Конституцією України та міжнародними договорами України, а також із дій осіб, не передбачених цими актами, але які породжують цивільні права та обов`язки.

Рішенням Конституційного Суду України від 01.12.2004 року №1-10/2004 визначено, що охоронюваний законом інтерес треба розуміти - це прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони для задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності та іншим загально-правовим засадам.

Таким чином, під способами захисту суб`єктивних цивільних прав та інтересів розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та охоронюваних законом інтересів.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 ЦК України. У вказаній нормі визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Зі змісту ч. 3 ст. 16 ЦК України випливає, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом ніж той, який встановлений договором або законом.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільно права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст.ст. 8-9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 12 червня 2013 року у справі № 6-32цс13.

Статтею 293 ЦК України визначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження, крім іншого, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7«Про судову практику у справах про спадкування» визначено, що справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо. Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження з`ясується, що має місце спір про право залишає заяву без розгляду та роз`яснює заявникові, що він має право звернутися до суду з позовом на загальних підставах.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 зроблено висновок, що «у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

У постанові Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі № 205/2102/19-ц, зроблено висновок про те, що справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 01 січня 2004 року тощо. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Отже, для підтвердження прийняття спадщини має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця за законом чи заповітом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7«Про судову практику у справах про спадкування» при відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Згідно з положеннями п.3.3. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» за відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

У постанові Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі №759/19779/18, провадження № 61-4523св21, сформульовано висновок, відповідно до якого у справах про визнання у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування.

За даних обставин суд приходить до висновку, що права позивача є доведеним, а тому позовні вимоги підлягають до задоволення.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.15,16,328,392 ЦК України, ст.ст.1-18,76-81,141,209-241,259,263-265,268,354,355 ЦПК України, суд-

УХВАЛИВ:
Позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса реєстрації : АДРЕСА_2 , адреса проживання: АДРЕСА_3 ) до Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області ( код ЄДРПОУ: 22528612, адреса знаходження: м. Хорол, вул. 1 Травня, буд. 4, Лубенського району Полтавської області) про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем та визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом- задовольнити повністю.
Встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , індивідуальний податковий номер НОМЕР_3 , разом із спадкодавцем ОСОБА_2 , на час її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 , індивідуальний податковий номер НОМЕР_3 , у порядку спадкування за законом майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , право власності на земельну ділянку кадастровий номер :00:014:0051, площею 2,6321 га, цільове призначення якої для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Клепачівської сільської ради Хорольського району Полтавської області (після зміни адміністративно-територіального устрою територія Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області).

Визнати за ОСОБА_1 , індивідуальний податковий номер НОМЕР_3 , у порядку спадкування за законом майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , право на земельну частку (пай) площею 0,35 умовних кадастрових гектарів, що розташовані на території Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області (до зміни адміністративно-територіального устрою територія Клепачівської сільської ради Хорольського району Полтавської області), яка належала померлій відповідно до сертифіката на право на земельну частку (пай) члену колективного сільськогосподарського підприємства «Перемога» серія ПЛ № 0323095.

Визнати за ОСОБА_1 , індивідуальний податковий номер НОМЕР_3 , у порядку спадкування за законом майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства «Перемога» у розмірі 641 гривень від загальної вартості майна пайового фонду підприємства станом на 01 січня 2001 року, яке належало померлій згідно свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) серії ПО № 248756, виданий 06.06.2001 року Клепачівською сільською радою.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складено 05.03.2025 року.

Суддя : О.В. Коновод