Справа № 938/360/24
Провадження № 22-ц/4808/342/25
Головуючий у 1 інстанції Джус Р. В.
Суддя-доповідач Девляшевський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого (суддя-доповідач) Девляшевського В.А.,

суддів: Луганської В.М., Мальцевої Є.Є.,

секретаря Кузів А.В.,

з участю представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 на рішення Верховинського районного суду в складі судді Джус Р.В., ухвалене 18 грудня 2024 року в с.Верховині Івано-Франківської області, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання відповідачки такою, що втратила право користування чужим майном, примусового виселення та стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання відповідачки такою, що втратила право на користування житлом, виселення та стягнення моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який 11 грудня 2023 року розірвано судом. Проте, ще за два роки до цього між сторонами склались неприязні стосунки. Вказував, що відповідачка влаштовує конфлікти, принижує його та його перестарілу 93-річну бабу, яка проживає разом з ними, погрожує тощо. В зв`язку з цим він неодноразово звертався до правоохоронних органів. Проте, застосовані заходи впливу не дали бажаного результату. Внаслідок вчинення неправомірних дій колишньою дружиною у відповідача виникли проблеми зі здоров`ям. Крім того, він є інвалідом другої групи.

Зазначає, що відповідачка вселилась у будинок як член сім`ї, тому вважає, що вона через систематичне порушенння правил співжиття втратила право на користування житловим будинком. При цьому звертає увагу, що у її власності перебуває власний будинок АДРЕСА_1 .

Вказує, що ОСОБА_2 своїми неправомірними діями завдала йому моральну шкоду, що полягає у душевних стражданнях, хвилюваннях, триваючому нервовому стресі.

За наведених обставин просив визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування чужим майном - жилим приміщенням в будинку АДРЕСА_2 , усунути перешкоди у користуванні майном шляхом виселення відповідачки з зазначеного житла, а також стягнути з неї 250 000,00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Верховинського районного суду від 18 грудня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням з підстав порушення судом норм матеріального та процесуального права, представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Просив рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

На думку апелянта, суд не звернув увагу, що положення глави 32 ЦК України свідчить про те, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Зазначає, що відповідачка вселилась у жилий будинок в якості члена сім`ї власника житлового будинку і набула право користування чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом.

Посилається на те, що відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Приписи п.4 ст. 1 ст.406 ЦК України вказують на те, що сервітут ( обмежене користування чужим майном ) припиняється внаслідок, припинення обставини, яка була підставою встановлення сервітуту. Відтак, вважає, що укладення шлюбу і було обставиною для спільного проживання - вселення одного із подружжя, до житлового будинку, який є власністю іншого подружжя, тобто встановлення режиму обмеженого користування для того із подружжя який не є власником майна. А коли шлюб розірваний, то подружжя перестають бути членами сім`ї, і таким чином припинила свою дію обставина, яка була підставою для користування чужим майном колишнього подружжя.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 посилається на законність та обґрунтованість судового рішення, а доводи апеляційної скарги вважає необґрунтованими.

На її думку, невірними є посилання скаржника, на те, що відповідачка набула права користування чужим майном на підставі сервітуту, оскільки між сторонами не укладався відповідний договір. Натомість право власності на будинок зареєстрований у 2016 році під час перебування сторін у шлюбі, а отже вказане майно є спільною сумісною власністю. Відповідачка постійно проживала у спірному будинку, а тому підстав для визнання її такою, що втратила право на проживання, немає.

Також зазначає, що позивачем не представлено жодного доказу, що відповідачка порушує правила співжиття чи її поведінка є антигромадською. Натомість вважає, що саме поведінка позивача робить неможливим для інших проживання з ним в одному будинку, що підтверджується вироком Верховинського районного суду, яким його було притягнуто до кримінальної відповідальності за систематичне вчинення насильства в сім`ї. В зв`язку з цим ОСОБА_2 разом з неповнолітніми дітьми була змушена покинути спірний будинок і тимчасово проживає в іншому місці.

Також представниця відповідачки погоджується з висновком суду про те, що позивачем не надано доказів на підтвердження спричинення йому моральної шкоди.

В засіданні апеляційного суду представник скаржника доводи апеляційної скарги підтримав з наведених у ній мотивів.

Представник відповідачки заперечила проти задоволення апеляційної скарги, пославшись на законність та обгрунтованість судового рішення. Крім того, зазначив, що ОСОБА_1 неодноразово притягався до адміністративної відповідальності за домашнє насильство, а в листопаді 2024 року за такі дії його було засуджено вироком Верховинського районного суду. Вказав, що саме неправомірна поведінка позивача змусила відповідачку залишити спірне житло.

Згідно положень статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд виходив з того, що відповідачка вселилась у спірний будинок як член сім`ї позивача, разом із позивачем та зі згоди батьків позивача, які збудували цей будинок. В подальшому, як член сім`ї позивача, який набув право власності на цей будинок, відповідачка безперервно, протягом тривалого часу проживала в цьому будинку, як під час шлюбу так і після його розірвання. Позивачем не подано належних, достатніх та достовірних доказів, що підтверджують те, що відповідачка постійно влаштовує скандали та конфлікти, поводиться агресивно, принижує його бабу, погрожує всім фізичною розправою.

При цьому, наявність конфлікту між сторонами та неприязні стосунки між ними самі по собі не можуть бути підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Аналогічно позивачем не надано доказів, які б підтверджували, що відповідач чинить йому будь-які перешкоди у користуванні будинком

За змістом частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду відповідає вищезазначеним вимогам закону, виходячи з наступного.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 належить житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 .

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 05.12.2003 перебували у зареєстрованому шлюбі, в якому у них народилось п`ятеро дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Рішенням Верховинського районного суду від 11 грудня 2023 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 10).

Сторони визнають, що відповідачка вселилася у спірне житло після одруження у 2004 році, та продовжує проживати після розірвання шлюбу.

Як встановив суд при розгляді справи, вказаний будинок був збудований батьками позивача, та сторони розпочали проживати в ньому із їх дозволу. На даний час відповідач тимчасово переїхала проживати в інше місце, без зміни реєстрації місця проживання.

Право власності на вказаний будинок зареєстровано за ОСОБА_1 08.06.2016. (а.с. 17).

Як вбачається з витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_2 15.11.2012 зареєстровано право власності на житловий будинок площею 70,2 кв.м в АДРЕСА_3 (а.с.9). Проте, як вбачається з копії комісійного акту про пожежу від 19.09.2017 вказаний житловий будинок, разом з літньою кухнею та господарськими будівлями згорів (а.с. 70).

З копій постанов Верховинського районного суду вбачається, що ОСОБА_1 неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення насильства в сім`ї (а.с. 71-76).

Звертаючись до суду з позовом про визнання несумісним спільного проживання та визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, ОСОБА_1 послався на те що він є власником домоволодіння, що дає йому право не погоджуватися на спільне проживання з відповідачкою, яка вже не є членом його сім`ї. Вважає, що вона втратила право користування належним йому будинком після розірвання, укладеного між ними шлюбу, наслідком чого було припинення сервітуту на право обмеженого користування житлом. Крім того, остання постійно вчиняє сварки, висловлює погрози тощо, чим створює перешкоди у користуванні та розпорядженні належним йому житловим будинком.

За приписами частини третьої статті 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право позивача на користування власністю кореспондується також з правом колишніх членів сім`ї на користування жилим приміщенням, в яке вони вселились як члени сім`ї і цього права вони можуть бути позбавлені лише в передбачених законом випадках.

Згідно із частиною четвертою статті 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

При цьому сам по собі факт припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє колишніх членів його сім`ї права користування займаним приміщенням.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Право користування чужим майном врегульовано статтями 401-406 ЦК України.

У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині першій статті 402 ЦК України зазначено, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Так, сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Виходячи з порівняльного аналізу статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України, положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Відповідно посилання апеляційної скарги на те, що сервітут, на підставі якого відповідачка користувалась житлом, припинив свою дію, є необгрунтованими, оскільки остання вселилась у житло позивача, як член його сім`ї, а не на підставі договору.

При розгляді питання про припинення права користування члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Встановлено, що між сторонами існує конфлікт з приводу користування житловим будинком, що підтверджується постановами про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення насильства в сім`ї, яке полягало серед іншого і в тому, що він виганяв ОСОБА_2 з будинку, в якому вона разом з неповнолітніми дітьми проживає тривалий час і змушена проживати, оскільки іншого житла немає.

Враховуючи тривалість і сталість проживання відповідачки у спірному будинку, відсутність у неї іншого житла, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_2 , як колишній член сім`ї власника житла, не втратила права на проживання в спірному будинку.

Згідно із статтею 157 ЖК України членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до частини першої статті 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Отже, стаття 116 ЖК України вказує на те, що виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення можливе лише в разі: а) систематичного руйнування чи псування житлового приміщення; б) використання його не за призначенням; в) систематичного порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання з такою особою в одній квартирі чи в одному будинку.

В усіх трьох випадках до винних осіб має бути попередньо вжито заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, застосовані на зборах мешканців будинку чи членів житлово-будівельних кооперативів, трудових колективів, й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

При вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід враховувати, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.

Позивач не довів, що відповідачка систематично руйнує чи псує житлове приміщення; використовує його не за призначенням; систематичного порушує правила співжиття, що робить неможливим для позивача та його баби проживання з ними в цьому будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

Матеріалами справи доведено, що між сторонами склались неприязні стосунки. Проте, зазначені обставини не є підставою для висновку про існування підстав, передбачених статтею 116 ЖК для втрати права на житло.

Колегія погоджується з висновком суду, що позивачем також не було доведено, що відповідачка завдала йому моральної шкоди. Так, обґрунтовуючи свої вимоги, позивач стверджував, що внаслідок неправомірних дій відповідачки, які виражалися у постійному порушенні норм мирного співіснування, регулярних конфліктах, погрозах, агресивній поведінці, він зазнав моральних страждань. Зокрема, це призвело до погіршення його самопочуття, душевних переживань, тривалого нервового напруження, постійного відчуття тривоги та розладу звичного ритму життя.

Згідно зі статтею 23 Цивільного кодексу України, моральна шкода може виражатися у фізичному болю, душевних стражданнях, приниженні честі, гідності чи ділової репутації, а також в інших негативних наслідках, які особа зазнала внаслідок протиправних дій.

Однак, відповідно до статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У цій справі позивач не надав суду належних і допустимих доказів, які б підтверджували факт неправомірних дій з боку відповідачки, а також які б доводили, що саме ці дії спричинили погіршення його здоров`я чи завдали йому моральної шкоди.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду по суті спору, вони зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника щодо їх оцінки та містять посилання на факти, які були предметом дослідження суду.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону і підстави для його скасування відсутні. А тому в задоволенні апеляційної скарги належить відмовити.

Керуючись статтями 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Верховинського районного суду від 18 грудня 2024 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий В.А. Девляшевський

Судді: В.М. Луганська

Є.Є. Мальцева

Повний текст постанови виготовлено 10 березня 2025 року