Справа № 461/4497/24 Головуючий у 1 інстанції: Стрельбицький В.В.
Провадження № 22-ц/811/3092/24 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2025 року м. Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Матяш С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні без фіксування судового процесу звукозаписувальним технічним засобом цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 12 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Ідея Банк», треті особи: Онуфріївський відділ державної виконавчої служби в Олександрійському районі Кіровоградської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гуревічов Олег Миколайович, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню,

встановив:

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис №2426, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим О.М. 28.11.2018 року, про стягнення з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства (далі - АТ) «Ідея Банк» заборгованості за кредитним договором №Z70.231.74420 від 19.08.2017 року в розмірі 42694 грн. 86 коп.

Свої вимоги позивач обгрунтовував тим, що виконавчий напис вчинений нотаріусом всупереч чинного законодавства, без повідомлення та без наявності доказів на підтвердження безспірності заборгованості, чим порушено його законні права та інтереси.

Так, зокрема, нотаріус при вчиненні оспорюваного виконавчого напису не переконався належним чином у безспірності розміру сум, що підлягали стягненню, чим порушив норми Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012 року.

Окрім того, з матеріалів виконавчого напису не вбачається, що при його вчиненні приватний нотаріус отримав від стягувача первинні бухгалтерські документи щодо видачі кредиту та здійснення його погашення, тому в нотаріуса були відсутні підстави вважати, що розмір заборгованості перед банком, суми штрафних санкцій та процентів є безспірними.

Зазначав, що його жодного разу не було повідомлено про порушення ним будь-яких кредитних зобов`язань, нотаріус також жодних повідомлень та викликів йому не направляв при вчиненні оспорюваного виконавчого напису, тобто не переконався належним чином у безспірності сум, що підлягали стягненню за виконавчим написом.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 12 вересня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_1 , просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначав, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що АТ «Ідея Банк» є неналежним відповідачем в справі у зв`язку з відступленням права вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Суперіум» згідно з договором факторингу від 15.11.2023 року, оскільки в межах розгляду даної справи не встановлено порушення прав та інтересів позивача названим товариством.

Звертає увагу, що саме за заявою АТ «Ідея Банк» були порушені права позивача та видано виконавчий напис нотаріусом і саме АТ «Ідея банк» є стягувачем у виконавчому провадженні, тому позов пред?явлений до належного відповідача.

Наголошує, що згідно відомостей виконавчого провадження НОМЕР_1 стягувачем є АТ «Ідея Банк», заміна сторони стягувача жодним правонаступником не відбувалася.

Відповідачем не надано суду належних доказів щодо зміни стягувача за виконавчим написом нотаріуса у виконавчому провадженні НОМЕР_1.

Постановою державного виконавця Онуфріївського ВДВС від 21.12.2023 року виконавчий напис нотаріуса було повернуто саме АТ «Ідея Банк» як стягувачу, тоді, як у відзиві відповідач посилається на відступлення права вимоги за договором факторингу №15/11/23 від 15.11.2023 року, укладеного з ТОВ «Фінансова компанія «Суперіум», при цьому, останній не подавав заяву про заміну сторони у виконавчому провадженні, а до відзиву не надано жодного доказу про належне повідомлення позивача про відступлення прав вимог за договором факторингу.

Додає, що договір факторингу, на який посилається відповідач, був укладений під час перебування виконавчого напису нотаріуса на примусовому виконанні в Онуфріївському ВДВС Кіровоградської області, що надавало можливість замінити сторону стягувача, проте, заміни стягувача не відбулось.

Вказує, що саме АТ «Ідея Банк» був заявником у видачі нотаріусом виконавчого напису про стягнення боргу і саме ним подавалися документи нотаріусу, що слугували підставою для вчинення оспорюваного виконавчого напису.

Вважає, що, власне, АТ «Ідея Банк» повинен доводити факт подання нотаріусу документів, які б свідчили про безспірність заборгованості позивача за кредитним договором.

Наголошує, що відповідач жодними належними та допустимими доказами не спростував доводи позивача і не надав суду документи, які б підтверджували його право на звернення до нотаріуса для вчинення виконавчого напису відносно позивача, а також документи, які б підтверджували безспірність розміру заборгованості та направлення і отримання позивачем вимоги про усунення порушень.

Додає, що заборгованість є спірною, адже в різних документах її розмір не є однаковим та містить різні складові.

На переконання позивача, відступлення права вимоги за договором факторингу не впливає на предмет спору.

28.10.2024 року відповідач АТ «Ідея Банк» подав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечив доводи та вимоги апелянта.

В судове засідання апеляційного суду учасники справи не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи всі були повідомлені належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи від них не надходило, тому, відповідно до вимог ч.2 ст.247, ч.2 ст.372 ЦПК України, розгляд справи проведено апеляційним судом у відсутності учасників справи без фіксування судового процесу звукозаписувальним технічним засобом.

Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.

У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 11.02.2025 року, є дата складення повного судового рішення - 21.02.2025 року.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що виконавчим написом приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гуревічова О.М., вчиненим 28.11.2018 року за №2426, запропоновано задовольнити вимоги АТ «Ідея Банк» за період з 20.05.2018 року по 17.10.2018 року включно та стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ «Ідея Банк» невиплачені в строк грошові кошти на підставі кредитного договору №Z70.231.74420 від 19.08.2017 року, укладеного між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 , строк платежу за яким настав 19.04.2018 року, на загальну суму 42694 грн. 86 коп.

Звертаючись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_1 свої доводи зводив до того, що оспорюваний виконавчий напис вчинений з порушенням норм Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, також приватним нотаріусом не перевірено безспірності заборгованості, тому наявні підстави для визнання його таким, що не підлягає виконанню.

Відповідно до статті 18 ЦК України, нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» (тут і далі - у редакції, чинній на час вчинення нотаріальної дії) та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону України «Про нотаріат»). Таким актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5 (далі - Порядок).

Правове регулювання процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів міститься у главі 14 Закону України «Про нотаріат» та главі 16 розділу ІІ Порядку.

Згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат», для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону, нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 глави 16 розділу ІІ Порядку).

Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку).

Підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172 (далі - Перелік). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку. Перелік не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку.

У пунктах 20, 22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі №305/2082/14-ц (провадження №14-557цс19) зазначено, що «вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло у стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. При цьому безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172».

У постанові від 27 березня 2019 року у справі №137/1666/16-ц (провадження №14-84цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису».

У постановах Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі №204/4071/14 (провадження №61-360св18), від 09 лютого 2022 року у справі №547/210/20 (провадження №61-16834св21) зазначено, що вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було не вирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Така правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постановах від 15 січня 2020 року у справі №305/2082/14-ц (провадження №14-557цс19), від 02 липня 2019 року у справі №916/3006/17 (провадження №14-278гс18).

Враховуючи наведене, колегія суддів розділяє висновок суду першої інстанції про те, що відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення.

Як беззаперечно встановлено з матеріалів справи, 03.06.2024 року звертаючись до суду з позовом про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, позивач ОСОБА_1 визначив відповідачем АТ «Ідея Банк».

Разом з тим, 15.11.2023 року АТ «Ідея Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Суперіум» уклали договір факторингу №15/11/23, згідно з яким, клієнт відступає фактору, а фактор приймає права вимоги та в їх оплату зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату та на умовах, визначених цим договором. Права вимоги, які клієнт відступає фактору за цим договором відступаються (передаються) у розмірі заборгованості боржників перед клієнтом, та визначені в реєстрі боржників, що підписується сторонами, та після належного його підписання сторонами вважається невід`ємною частиною цього договору.

Згідно з додатком №1 до договору факторингу №15/11/23 від 15.11.2023 року, в якому зазначено реєстр боржників №1 від 15.11.2023 року, клієнт передав, а фактор прийняв на умовах, визначених договором, право вимоги до ОСОБА_1 , що виникло на підставі кредитного договору №Z70.231.74420 від 19.08.2017 року.

Колегія суддів звертає увагу на те, що частинами першою, третьою статті 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це не встановлено договором або законом.

Відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому, заміна кредитора саме у зобов`язанні допускається протягом усього часу існування зобов`язання, якщо це не суперечить договору та не заборонено законом.

У статті 517 ЦК України не визначений виключний перелік документів, які засвідчують права, що передаються, а тому залежно від особливостей конкретних правовідносин таким документом може бути і сам договір, який підтверджує факт виникнення та існування зобов`язальних відносин.

Згідно з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України в постанові від 20.11.2013 року (справа №6-122цс13), виходячи зі змісту статей 512, 514 ЦК України, статті 378 ЦПК України, статті 8 Закону України «Про виконавче провадження», заміна кредитора у зобов`язанні можлива з підстав відступлення вимоги (цесія), правонаступництва (смерть фізичної особи, припинення юридичної особи) тощо й до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, у тому числі бути стороною виконавчого провадження шляхом подання ним та розгляду судом заяви про заміну стягувача.

Такий правовий висновок підтверджено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі №346/1305/19, провадження №14-181цс20.

Таким чином, після укладення зазначеного вище договору факторингу, ТОВ «Фінансова компанія «Суперіум» набуло статусу кредитора по відношенню, зокрема, до позивача ОСОБА_1 .

Поряд з цим, вимоги до даного товариства позивач ОСОБА_1 не заявляв.

Колегія суддів звертає увагу на те, що у статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі судового рішення.

В свою чергу, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Відповідач є обов`язковим учасником цивільного процесу - його стороною. Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня особиста і безпосередня заінтересованість; саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір. Крім того, відповідач є тією особою, на яку вказує позивач як на порушника свого права.

Тобто відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. При цьому, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Викладене узгоджується з висновками Верховного Суду, висловленими у постановах від 14 серпня 2019 року у справі №519/77/18 (провадження №61-10311св19) та від 15 квітня 2020 року у справі №474/106/18 (провадження №61-13847св19).

Нотаріус є публічною особою, якій державою надано повноваження щодо посвідчення прав і фактів, які мають юридичне значення, та вчинення інших нотаріальних дій з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчиняючи нотаріальні дії, нотаріус діє неупереджено, він не може діяти в інтересах жодної з осіб - учасника нотаріальної дії. Нотаріус не стає учасником цивільних правовідносин між цими особами, а отже, не може порушувати цивільні права, які є змістом цих відносин. Відсутня і процесуальна заінтересованість нотаріуса в предметі спору та реалізації прийнятого рішення.

Спори за позовами про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, про повернення стягнутого за виконавчим написом вирішуються судом у порядку цивільного судочинства за позовами боржників або зазначених осіб до стягувачів, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа.

Належним відповідачем у таких справах є особа, на користь якої було вчинено виконавчий напис, яким було порушено право позивача, та його правонаступник.

Враховуючи наведене, за результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Зазначене узгоджується із висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 12 листопада 2020 року у справі №200/3452/17.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті чи для закриття провадження у справі. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача та приймає рішення щодо суті заявлених до належного відповідача вимог (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц та від 12 грудня 2018 року у справі №372/51/16-ц).

Отримавши під час розгляду справи інформацію від АТ «Ідея Банк» про відступлення прав вимоги до позивача за вказаним кредитним договором новому кредитору - ТОВ «Фінансова компанія «Суперіум», позивач не заявив про залучення останнього до участі у справі в якості відповідача чи співвідповідача, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні вказаного позову саме з цієї підстави, не вдаючись до аналізу правомірності вчинення нотаріусом оспорюваного виконавчого напису.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 у зв`язку з пред`явленням його до неналежного відповідача та не вказують на допущення судом першої інстанції порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були підставою для зміни чи скасування рішення, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - залишити без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

ухвалив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 12 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 21 лютого 2025 року.

Головуючий С.М. Бойко

Судді: С.М. Копняк

А.В. Ніткевич