Справа № 946/8946/24
Провадження № 2/946/113/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2025 року Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області

в складі: головуючого - судді Адамова А.С.,

за участю: секретаря судового засідання Тюміної О.А.,

представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Ізмаїл у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ФОП ОСОБА_4 про захист прав споживачів, розірвання договору та стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

05.11.2024 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ФОП ОСОБА_4 про захист прав споживачів, розірвання договору та стягнення коштів, в якій просить: розірвати Договір №14062024 від 14.06.2024 року, укладений між позивачем та відповідачем; стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу у розмірі 25996,27 грн., у тому числі: 24630,00 грн. - сума основного зобов`язання; 293,54 грн. - 3% річних; 1 072,73 - інфляційні витрати; стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 1211,20 грн.

Свої позовні вимоги позивачка мотивує тим, що 14.06.2024р. вона здійснила замовлення інформаційної (консультаційної) послуги у ФОП ОСОБА_4 , а саме: отримання Visitor Visa до Канади для ОСОБА_3 та ОСОБА_5 (Договір №14062024 від 14.06.2024 року) та здійснила оплату за послугу на суму 24630,00 грн. Однак, станом на теперішній час Відповідач послуги не надав. Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов`язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим. Відповідно до ст. 623 ЦК України, боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.». Відповідно до розрахунку за період з 14.06.2024 по 05.11.2024 р. сума стягнення боргу становить: 25 996,27 грн., у тому числі: 24630,00 грн. - сума основного зобов`язання; 293,54 грн. - 3% річних; 1072,73 - інфляційні витрати.

Згідно відзиву від 22.11.2024 року відповідача ОСОБА_4 на позов, остання не погоджується з позовними вимогами ОСОБА_3 , просить відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог та стягнути з позивача на її користь судові витрати в розмірі 1000 гривень. Вважає позовні вимоги необґрунтованими та безпідставним. Дійсно, 14.06.2024 між нею та Позивачем було укладено договір № 14062024 про надання інформаційних (консультаційних) послуг. 12.06.2024 між Замовником/Позивачем та Виконавцем/Відповідачем було укладено попередній (додатковий) договір про надання інформаційних (консультаційних) послуг № 12062024, далі Договір 1 (Додаток 1), а вже 14.06.2024 було укладено договір № 14062024 про надання інформаційних (консультаційних) послуг, далі Договір 2 (Додаток 2). Обидва договори було направлено Позивачу одним файлом. Договори 1,2 є взаємо зобов`язуючими, і згідно ч. 2 ст. 538 ЦК України при зустрічному виконанні зобов`язання сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту. Відповідно до пунктів 1.1-1.2 Договору 1 та пунктів 1.1-2.1 Договору 2, Виконавець надав необхідну інформацію з переліку документів (матеріалів), відповідно до п. 3.1 Договору 2, включно із правильними зразками заповнення заявок, запрошувальних листів та інших матеріалів, що доводить виконання Відповідачем умов Договорів 1, 2. Згідно п. 4.1 Договору 2 та з суті зобов`язання, Виконавець повинен виконати дії протягом 7 робочих днів з моменту отримання повного пакету документів. Згідно п. 3.1. Договору 2 Замовник з моменту набрання чинності Договору надає Виконавцю необхідні документи та інформацію для виконання інформаційних (консультаційних) послуг, при цьому жодний пункт договорів не обмежує Замовника у строках надання документів. Тобто, на сьогоднішній день, договори не можливо виконати саме через дії/бездіяльність Замовника. Виконавець готовий виконати всі умови договору після надання Замовником необхідних матеріалів. Тобто, твердження Позивача про порушення строків не є ґрунтовним, тому що Договори 1,2 ніякими строками не обмежують Замовника, а відлік строку виконання робіт для Виконавця починається з виконання Замовником його зобов`язання. Відповідач неодноразово нагадував Позивачу про його зобов`язання надати інформацію в виконання п. 3.3 Договору 2, але Позивач не надавав потрібні матеріали. З цього можна зробити висновок, що виконання договору на сьогоднішній день унеможливлене через невиконання Замовником своїх обов`язків відповідно до Договорів 1, 2. Надання інформаційних послуг відповідно до пп. 2.1 Договорів 1, 2, підтверджуються скриншотами листування в месенджері Viber, яке підтверджене афідевітом приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Турчак С.М. (Додаток 3), яке підтверджує дотримання Виконавцем п. 1.2, Договору 1 та п. 2.1 Договору 2 та надання Замовнику матеріалів, що мають ознаки інтелектуальної власності у вигляді: переліку документів, необхідних для оформлення туристичної візи до Канади; зразків заповнення анкети англійською мовою; зразків листів-запрошення англійською мовою; зразків доручення на отримання візи від одного з батьків на другого неповнолітнього апліканта та інше. Послуга приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Турчак С.М. коштувала 1000 гривень (а.с. 22-25).

У відповіді на відзив від 02.12.2024 року представник позивача зазначив, що між сторонами не було укладено договір та не підписано сторонами відповідно до вимог чинного законодавства України, а обмін повідомленнями в месенджері "Viber" не є підтвердженням укладення договору. Будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). На сайті УКРНОІВІ (СІС) ані за пошуком " ОСОБА_4 ", ані за пошуком "ФОП ОСОБА_4 " інформація щодо наявності інтелектуальної власності у відповідача - відсутня. Таким чином, доводи відповідача є безпідставними, так як правова позиція останнього заснована на помилковому тлумаченні норм чинного законодавства (а.с. 88-91).

У додаткових поясненнях відповідачка ОСОБА_4 зазначила, що в позові від 05.11.2024 позивач підтвердив факт укладення угоди. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону». Аналогічна позиція виказана в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.10.2022 № 227/3760/19-ц. Відповідач вже надав докази фактичного часткового виконання Договорів № № 12062024, НОМЕР_1 : Замовник надав передоплату та особисті данні, а Виконавець - необхідні інформаційні матеріали. Сума переказу через банківську систему грошових коштів, здійснена Замовником/Позивачем 14.06.2024 (саме в день укладення договору), відповідає п. 3.2 Договору № 14062024 від 14.06.2024, що є черговим підтвердженням вчинення Замовником дій відповідно до умов договору. Окремо вказує на викривлення в Позовній заяві факту, що Позивач, начебто, за умовами договору, мала отримати Visitor Visa до Канади, хоча згідно Договору №14062024, Виконавець (Відповідач) зобов`язується надавати Замовнику (Позивачу) інформаційні (консультаційні) послуги з отримання Visitor Visa до Канади. Згідно підпункту 2.1. Договору такими послугами є: -консультація стосовно необхідних документів; - заповнення анкет та формування пакету документів; - запис в візовий центр Канади; - вклейка візи у візовому центрі Канади. Таким чином, Позивач перекручує дійсні обставини справи, зазначаючи неіснуючі зобов`язання Відповідача по отриманню Visitor Visa до Канади, які не відповідають взятим Відповідачем обов`язкам за вищевказаним Договором. Позивач, отримавши консультаційні послуги, здійснив спробу порушити умови Договору № 14062024. Так, 18.06.2024р. Відповідачем було отримано лист АТ КБ «Приватбанк», в якому зазначалось, що до них звернулась клієнт ОСОБА_3 (Позивач) з вимогою повернути помилково перераховану нею на рахунок Відповідача суму 24 630 грн., оскільки вона невірно вказала реквізити. При цьому перерахування було здійснено Позивачем саме за доданої до позову платіжною інструкцією/вірними реквізитами. Таким чином, Позивач, уклавши з Відповідачем 14 червня 2024 року. Договір про надання консультаційних (інформаційних) послуг та отримавши ці послуги в межах наданої інформації, без жодного повідомлення Відповідача та за відсутності будь-яких законних підстав, намагалась через АТ КБ «Приватбанк» повернути собі сплачені кошти шляхом введення останнього в оману. Через безпідставність звернення та відсутність помилок в реквізитах гроші банком не були повернуті. Зараз же Позивач намагається добитися незаконного повернення коштів, звернувшись в Суд. Вважає, що такі дії Позивача можуть мати ознаки шахрайства. Зазначене свідчить про недобросовісність дій Позивача, відсутність бажання виконувати взяті на себе зобов`язання за узгодженим нею з Відповідачем договором, а саме - надання Виконавцю (Відповідачу) необхідного повного пакету документів та інформації, сплати додаткових консульських та інших зборів, що визначено пунктом 3 Договору №14062024. Прийнятність використання листування в менеджері Viber як електронного доказу, що визначено в Постанові Великої Палати Верховного Суду України № 916/3027/21 від 21 червня 2023 року. В наданому по справі № 946/8946/24 електронному листуванні, додатково засвідченому афідевітом нотаріуса Турчак С.М., Відповідач підтверджує свою участь особисто, Позивача можливо ідентифікувати за наступними індикаторами: 1. Фотокопія паспорту для виїзду за кордон № НОМЕР_2 , яка була відправлена особисто Позивачем; 2. Фото профілю месенджера Viber; 3. Номер телефону. Також, підтвердженням згоди Позивача з умовами договору слід вважати оплату послуги за Договором № 14062024. Вище наведені факти зумовлюють висновок про можливість ідентифікації учасників листування, та підтверджують, що вказане листування є належним доказом (а.с. 124-129).

У додаткових поясненнях представник відповідачки зазначив, що у відповіді позивача на відзив не наведено жодного аргументу, доказу чи інших важливих для розгляду справи документів. Позивач намагається довести, що договір між ним та Відповідачкою не є укладеним. Разом з цим, це суперечить основній позиції та аргументам, викладених нею в позовній заяві, де вона пише, що: 14.06.2024р. Позивач (Замовник) здійснила замовлення інформаційної (консультаційної) послуги у ФОП ОСОБА_4 (Відповідач, Виконавець) шляхом укладення договору №14062024 від 14.06.2024р., а саме отримання візи до Канади для Надвоцької Ксенії та ОСОБА_5 «Однак, станом на теперішній час Відповідач послуг не надав, згідно чого я змушена звернутися до суду за захистом своїх прав та законних інтересів». Однією з позовних вимог (підтвердженої у відповіді на відзив) також є розірвати вищевказаний договір. Таким чином, якщо позивач вважає, що договір в електронному вигляді між нею та Відповідачем не є укладеним, то тоді логічно, що його не можна розірвати, і у Відповідача немає зобов`язань перед Позивачем щодо виконання умов цього договору, а у Позивача підстав для стягнення грошових коштів. відповідно до наданої позивачем копії Договору №14062024, Виконавець (Відповідач) зобов`язується надавати Замовнику (Позивачу) інформаційні (консультаційні) послуги з отримання Visitor Visa до Канади. Згідно підпункту 2.1. Договору такими послугами є: консультація стосовно необхідних документів; заповнення анкет та формування пакету документів; запис в візовий центр Канади; вклейка візи у візовому центрі Канади. Таким чином, Позивач знов перекручує дійсні обставини справи зазначаючи неіснуючі зобов`язання Відповідача по отриманню Visitor Visa до Канади, які не відповідають взятим Відповідачем обов`язкам за вищевказаним Договором. 18.06.2024р. Відповідачем було отримано лист АТКБ «Приватбанк» (копія листа банку була додана до додаткових пояснень відповідача від 14.12.2024р.), в якому зазначалось, що до них звернулась клієнт ОСОБА_3 (Позивач) вимогою повернути помилково перераховану нею на рахунок Відповідача суму 24 630 грн., оскільки «вона невірно вказала реквізити». При цьому перерахування було здійснено Позивачем саме за доданої до позову платіжною інструкцією. Таким чином, Позивач, уклавши з Відповідачем 14 червня 2024р. Договір про надання консультаційних (інформаційних) послуг, вже через 2 дні 18 червня 2024р. без жодного повідомлення Відповідача та за відсутності будь-яких законних підстав, намагалась через АТКБ «Приватбанк» повернути собі сплачені кошти, шляхом введення останнього в оману. Зазначене свідчить про недобросовісність дій Позивача, відсутності бажання виконувати взяті на себе зобов`язання за підписаним нею з Відповідачем Договором, а саме надання Виконавцю (Відповідачу) необхідного повного пакету документів та інформації, сплати додаткових консульських та інших зборів, що визначено пунктом 3 Договору. Це ще раз підтверджує порушення умов Договору та взятих на себе зобов`язань саме Позивачем, що за таких обставин об`єктивно унеможливлює завершення надання послуг Відповідачем. Щодо позовної вимоги про розірвання Договору, то як вірно зазначено Позивачем у позовній заяві: Відповідно до ч.1. ст.10 ЗУ «Про захист прав споживачів» споживач має право відмовитись від договору про виконання робіт (надання послуг), якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов`язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим. Відповідно до ч.1. ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Проте, Позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що саме Відповідач не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. По-перше: з доданих до Відзиву Відповідача документів чітко підтверджується, що Виконавець (Відповідач) своєчасно приступив до виконання обов`язків за Договором, надав Позивачу значний обсяг необхідної інформації та провів з ним низку консультації щодо досягнення мети Договору. По друге: саме Відповідач не виконує взяті на себе зобов`язання за договором щодо надання Виконавцю (Відповідачу) необхідного повного пакету документів та інформації, сплати додаткових консульських та інших зборів, що визначено пунктом 3 Договору. По-третє: ані Договором ані чинним законодавством не встановлено/визначено певні часові рамки для надання Відповідачем послуг. Таким чином Виконавець (Відповідач) не може прострочити виконання своїх обов`язків за Договором, оскільки своєчасно приступив до їх виконання. Зазначене підтверджує відсутність законних правових підстав для розірвання договору в судовому порядку та стягнення з Відповідача будь-яких грошових коштів на користь Позивача (а.с. 158-165).

Представник позивача в судовому засіданні від 29.01.2025 підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просив їх задовольнити повністю, а також викладену у відповіді на відзив позицію. Підтвердив замовлення ОСОБА_3 послуг та те, що договір укладався. На виконання укладеного договору сплачувались кошти, однак сам договір не підписувався. Кошти сплачувались саме згідно умов договору, який пересилався сторонами у месенджері. Однак він не підписувався, тобто не є укладений. А отже відповідач не повинен був виконувати договір. Розірвати договір, який не є укладеним неможливо. Не заперечують, що факт спілкування та переписки в месенджері Viber було між позивачем та відповідачем та там обговорювалися умови договору та надання - отримання послуг від відповідача. Підтвердження, що не надавались ніякі послуги відсутність актів надання послуг. Пояснити звернення до ПриватБанку з вимогою повернути кошти не може. Листування не є належним доказом.

Представник відповідача в судовому засіданні від 29.01.2025 зазначив, що представник позивача підтвердив, що звільнений від сплати судового збору, а отже неправомірно вимагає стягнення його з відповідача. Факт укладення договору визнаний безпосередньо у позові, та виходячи з цього викладаються самі позовні вимоги (розірвання укладеного договору). Послуги, які має зробити відповідач викладені в самому договорі, а саме надання консультацій та допомоги в підготовці документів для отримання візи, а не безпосередньо надання візи. Спроба повернути в банку кошти як помилково сплачені кошти є недобросовісною поведінкою та має ознаки шахрайських дій. В листуванні в месенджері було узгоджено перелік дій з боку відповідача. Узгоджено перелік цих послуг, умови договору, а потім надано реквізити для оплати, та на виконання умов договору було сплачено обумовлену договором суму. Якщо позивач наголошує, що договір є неукладений, то його й неможливо розірвати. Доказів того, що відповідач не почав надавати послуги не надано. Відповідач почав надавати послуги, інформацію, консультації для виконання умов договору, та все виконав до отримання документів з боку позивача для наступного виконання інших обов`язків з боку відповідача. Строки не визначені, отже відповідач їх не порушив. З переписки вбачається, що саме позивач перестав виконувати обов`язки за договором з особистих підстав посилаючись на дорогу ціну та особисті перепони. Те, що в призначенні платежу вказано «за туристичні послуги» це питання до самого позивача, чому таке призначення вказано. Спірний договір не про надання туристичних послуг. Однак, ця квитанція надана позивачем саме в підтвердження сплати за послуги обумовлені спірним договором.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 12.06.2024 між ОСОБА_3 (замовником) та ФОП ОСОБА_4 (виконавцем) було укладено Додаток до договору №12062024 про надання інформаційних (консультаційних) послуг (а.с. 26-27).

Відповідно до пунктів 1.1 Додатку до договору №12062024, Виконавець зобов`язується на умовах та в порядку, визначених цим Додатком про укладення Договору надання послуг візової підтримки, надати замовлені Замовником Послуги, а Замовник зобов`язується прийняти Послуги та сплатити їх вартість.

Відповідно до пунктів 1.2 Додатку до договору №12062024, Зміст Послуг візової підтримки визначається у офіційному листуванні, використовуючи засоби електронного/інтернет зв`язку, або соціальні мережі, а саме: електронна пошта, Viber, telegram, whatsapp, Instagram, а також обговорюється індивідуально щодо кожної Послуги,

і включає в себе в тому числі, але не виключно: надання інформації щодо переліку документів, необхідних для отримання візи іноземної держави та виїзду за кордон; формування пакету документів, необхідних для виїзду за кордон, перевірка документів на їх відповідність нормативним вимогам; надання допомоги в заповненні анкет та аплікаційних форм; організація передачі документів в консульські установи та інші уповноважені органи; надання інформаційно-консультаційних послуг з питань, пов`язаних із виїздом за кордон.

Відповідно до пунктів 1.2 Додатку до договору №12062024, надання Послуг Виконавцем здійснюється за наступних умов: - Внесення Замовником плати за надання Послуги відповідно до її вартості, та сплати Замовником інших обов`язкових платежів; -Забезпечення Замовником повної і достовірної інформації та правильність написання своїх персональних даних; - Подання Замовником Виконавцю оформлені належним чином документи, для виконання зобов`язань за Договором, згідно переліку, вказаному Виконавцем (сканованих копій необхідного пакету документів у форматі PDF).

14.06.2024 між ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_4 було укладено договір №14062024 про надання інформаційних (консультаційних) послуг (а.с. 28-29).

При визначенні правової природи укладеного договору визначальним є не те, як саме сторони поіменували укладений ними договір та / або його предмет, а зміст такої угоди.

Відповідно до пункту 1.1 Договору №14062024 про надання інформаційних (консультаційних) послуг, Замовник в порядку та на умовах, визначених цим Договором, дає завдання, а Виконавець зобов`язується відповідно до завдання Замовника надавати йому за плату такі інформаційні (консультаційні) послуги: з отримання Visitor Visa до Канади для ОСОБА_3 та ОСОБА_6 в обсязі та на умовах, визначених цим Договором.

Відповідно до пункту 2.1 Договору №14062024, Виконавець, надаючи передбачені в п. 1.1 цього Договору послуги, інформує (консультує) Замовника з наступних питань: консультація стосовно необхідних документів; заповнення анкет та формування пакету документів за вимогами країни; запис на біометрію в візовий центр Канади VFS Global; вклейка візи у візовому центрі Канади VFS Global.

Відповідно до пунктів 3.1 Договору №14062024, Замовник з моменту набрання чинності цього Договору надає Виконавцю необхідні документи та інформацію для виконання інформаційних (консультаційних) послуг, 3.2. Замовник сплачує Виконавцю плату в розмірі 24630 грн. (600 у.о.) (включаючи подачу анкети на візу), шляхом внесення коштів на рахунок ФОН ОСОБА_4 .

Тобто, фактично договір передбачав надання інформаційних (консультаційних) послуг.

Обидва договори було направлено Позивачу одним файлом в месенджері Viber.

Все викладене вбаається із наданих роздруківок, а також відео запису огляду месенджера на а.с.233

Згідно платіжної інструкції 0.0..1 від 14.06.2024 року, позивачка перерахувала відповідачці 24630 грн. з призначенням платежу сплата за туристичні послуги (а.с. 11).

Договори 1 та 2 ніякими строками не обмежують Замовника, а відлік строку виконання робіт для Виконавця починається з виконання Замовником його зобов`язання.

Тобто неможливо вести мову про невиконання відповідачем договору у визначені строки, так як строки його виконання не визначені сторонами.

Надання інформаційних послуг відповідно до п.п. 2.1 Договорів 1, 2, підтверджуються скриншотами листування в месенджері Viber, яке підтверджене афідевітом приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Турчак С.М. (Додаток 3), відеозаписом, які підтверджують дотримання Виконавцем п. 1.2, Договору 1 та п. 2.1 Договору 2 та надання Замовнику матеріалів, у вигляді: переліку документів, необхідних для оформлення туристичної візи до Канади; зразків заповнення анкети англійською мовою; зразків листів-запрошення англійською мовою; зразків доручення на отримання візи від одного з батьків на другого неповнолітнього апліканта та інше (а.с. 30-51).

Представник позивача не заперечував обставин того, що позивач ОСОБА_3 вела переписку з ФОП ОСОБА_4 подібного змісту, як зазначено у наданих суду роздруківках, а тому суд вважає, що має правові підстави для того, щоб оцінювати цей доказ нарівні з іншими доказами у справі. Стороною не заперечено дійсність зазначеної переписки та викладених у ній обставин, а отже сумніву не піддається її реальність та відповідність фактичним обставинам, та оцінюється судом як доказ, який визнається сторонами, а отже не потребує доказування.

З наданого відео листування у месенджері (а.с. 233) вбачається, що у переписку між сторонами були скинуті договори, з якими позивачка була ознайомлена, заперечень своїх не висловлювала, та на виконання договорів були вчиненні позивачкою дії щодо передачі відповідачу документів необхідних та здійснено оплату у повному обсязі як визначено відповідачем саме на виконання умов вказаних договорів.

Обов`язок щодо доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19, провадження № 12-57гс21).

Зі свого боку представник позивача не заперечує проти того, що 14.06.2024р. позивач здійснила замовлення інформаційної (консультаційної) послуги у ФОП ОСОБА_4 шляхом укладення договору №14062024 від 14.06.2024р.

Покладений на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність передбачає, що висновки суду можуть будуватися на умовиводах про те, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Договори №12062024, №14062024 є взаємозобов`язуючими, і згідно ч. 2 ст. 538 ЦК України при зустрічному виконанні зобов`язання сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту.

Позивач зазначає, що виконав свої зобов`язання за договором, однак відповідач попри те, що отримав кошти, послуги не надав та відмовляється повертати отримані кошти.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач фактично частково виконав Договори № №12062024, 14062024. Так, Замовник / позивач надав передоплату та особисті данні, а Виконавець/ФОП ОСОБА_4 надала необхідні інформаційні матеріали. Сума переказу через банківську систему грошових коштів здійснена позивачем 14.06.2024 (день укладення договору), що відповідає п. 3.2 Договору № 14062024 від 14.06.2024 та є підтвердженням вчинення Замовником дій відповідно до умов договору.

Згідно Договору №14062024, Виконавець (Відповідач) зобов`язується надавати Замовнику (Позивачу) інформаційні (консультаційні) послуги з отримання Visitor Visa до Канади.

Згідно підпункту 2.1. Договору такими послугами є: консультація стосовно необхідних документів; заповнення анкет та формування пакету документів; запис в візовий центр Канади; вклейка візи у візовому центрі Канади.

Так, дійсно відповідачка у Viber скинула позивачці договір, та позивачка його не підписувала власноручно, однак усі умови договору були погоджені та підтвердженням згоди Позивача з умовами договору є вчинення нею певних дій: надання певних документів і оплата послуги за Договором № 14062024. Отже, суд доходить до висновку, що вказаний догівір є укладеним.

Також, суд звертає увагу на невідповідність дійсності тверджень позивача, що умовами договору є отримання позивачем Visitor Visa до Канади, так як згідно Договору №14062024, Виконавець (Відповідач) зобов`язується надавати Замовнику (Позивачу) інформаційні (консультаційні) послуги з отримання Visitor Visa до Канади, а не забезпечує безпосереднє надання Visitor Visa до Канади.

Як вбачається з п. 4.1 Договору від 14.06.2024р. та з суті зобов`язання, Виконавець повинен виконати дії протягом 7 робочих днів з моменту отримання повного пакету документів.

Згідно п. 3.1. Договору від 14.06.2024р. Замовник з моменту набрання чинності Договору надає Виконавцю необхідні документи та інформацію для виконання інформаційних (консультаційних) послуг, при цьому жодний пункт договорів не обмежує Замовника у строках надання документів.

Таким чином відповідач позбавлений можливості виконати усі умови договорів повністю саме через бездіяльність Замовника, оскільки останній не надає Виконавцю необхідних матеріалів як того вимагає сам договір.

Тобто, твердження Позивача про порушення строків не є ґрунтовним, тому що Договори ніякими строками не обмежують Замовника, а відлік строку виконання робіт для Виконавця починається з виконання Замовником його зобов`язання.

Як встановлено судом, та не оспорюється сторонами, позивачем не надано відповідачу потрібних матеріалів. З цього можна зробити висновок, що виконання договорів унеможливлене через невиконання Замовником своїх обов`язків відповідно до приписів цих договорів.

Щодо можливості прийняття до уваги доказів, які надані відповідачем, то суд наголошує на наступному.

Електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною (ст.5 Закону "Про електронні документи та електронний документообіг").

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ст. 100 ЦПК України, електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).

Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 15.07.2022 у справі №914/1003/21 зазначив: «68. На відміну від електронного документа, електронний доказ - це будь-яка інформація в цифровій формі, що має значення для справи. Таким чином, повідомлення (з додатками), відправлені електронною поштою, є електронним доказом.

Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.

Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу.

Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

З наведених норм права вбачається, що процесуальний закон чітко регламентує можливість та порядок використання інформації в електронній формі (у тому числі текстових документів, фотографій тощо, які зберігаються на мобільних телефонах або на серверах, в мережі Інтернет) як доказу у судовій справі. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом, однак є однією з форм, у якій учасник справи має право подати електронний доказ (стаття 76 ЦПК України), який, у свою чергу, є засобом встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Отже, подання електронного доказу в паперовій копії саме по собі не робить такий доказ недопустимим. Суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу, у випадку якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу. Наведений висновок є усталеним у судовій практиці (наприклад, його наведено у постановах Верховного Суду від 29 січня 2021 року у справі № 922/51/20, від 15 липня 2022 року у справі № 914/1003/21), і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для того, щоб його змінювати.

Поняття електронного доказу є ширшим за поняття електронного документа. Електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа, в тому числі електронний підпис. Натомість електронний доказ - це будь-яка інформація в цифровій формі, що має значення для справи. Повідомлення (з додатками), відправлені електронною поштою чи через застосунки-месенджери, є електронним доказом, який розглядається та оцінюється судом відповідно до статті 80 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням у сукупності з іншими наявними у матеріалах справи доказами.

При цьому слід враховувати, що суд може розглядати електронне листування між особами у месенджері (як і будь-яке інше листування) як доказ у справі лише в тому випадку, якщо воно дає можливість суду встановити авторів цього листування та його зміст. Відповідні висновки щодо належності та допустимості таких доказів, а також обсяг обставин, які можливо встановити за їх допомогою, суд робить у кожному конкретному випадку із врахуванням всіх обставин справи за своїм внутрішнім переконанням, і така позиція суду в окремо взятій справі не може розцінюватися як загальний висновок про застосування норм права, наведених у статті 100 ЦПК України, у подібних правовідносинах.

Якщо з урахуванням конкретних обставин справи суд дійде висновку про те, що відповідне листування дає змогу встановити його учасників та може підтверджувати ті чи інші доводи сторін, наприклад, щодо наявності між ними відповідних відносин, ведення певних перемовин тощо, суд може прийняти таке листування як доказ і в такому разі надати йому оцінку сукупно з іншими доказами у справі.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21.06.2023 року у справі №916/3027/21.

Сам лист електронної пошти є таким, що містить відомості про факт відправлення повідомлення із відповідної електронної адреси, час відправлення, адресатів листа - осіб, до відома яких було доведено таке повідомлення тощо. У випадку, якщо позивач подає позов у паперовій формі, то електронний лист може бути наданий суду у вигляді відповідної роздруківки.

Така роздруківка електронного листа та додатків до нього є паперовою копією електронного доказу».

Аналогічні висновки містилися у постанові Верховного Суду від 13.10.2021 у справі №923/1379/20.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що листування шляхом надіслання електронних листів уже давно стало частиною ділових звичаїв в Україні, а здійснення електронної переписки як усталеного звичаю ділового обороту в Україні, що не вимагає договірного врегулювання, визнається цивільним звичаєм за ст.7 ЦК (постанови Верховного Суду від 27.11.2018 у справі №914/2505/17, від 13.10.2021 у справі №923/1379/20, ухвала Верховного Суду від 25.05.2022 у справі №914/1003/21).

Верховний Суд у постановах від 13.07.2020 у справі №753/10840/19, від 18.02.2021 у справі №442/3516/20 надані сторонами скрін-шоти повідомлень з телефону та планшету, роздруківки з Viber фактично визнав належними та допустимими доказами, які досліджені судами у їх сукупності та яким надана належна правова оцінка.

Також Верховний Суд у постановах від 17.04.2020 у справі №905/2319/17, від 25.03.2020 у справі №570/1369/17, від 13.07.2020 у справі №753/10840/19, від 27.11.2019 у справі №1540/3778/18 дійшов висновку, що переписка у Viber, Skype та інших месенджерах, включно з голосовими повідомленнями та іншим, є належним електронним доказом у судових справах.

Важливим є дотримання принципу недискримінації при дослідженні електронних доказів, що означає, що суди не повинні відмовляти в прийнятті електронних доказів і не повинні заперечувати їх юридичну силу лише тому, що вони зібрані та / або подані в електронній формі. Суди не повинні заперечувати юридичну силу електронних доказів лише через відсутність вдосконаленого, кваліфікованого або подібного захищеного електронного підпису. Сторонам має бути дозволено подавати електронні докази в оригінальному електронному форматі без необхідності надання роздруківок (пункти 6, 7, 9 Керівництва).

Невикористання електронного підпису особами, які створили електронний доказ (лист, повідомлення, файл, аудіозапис, інші дані), не є підставою для визнання такого доказу недопустимим, якщо інше не встановлено законом.

Аналогічні висновки містилися у постанові Верховного Суду від 03.08.2022 у справі №910/5408/21.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд відхиляє доводи позивача щодо неналежності доказів, наданих відповідачем, а отже повністю їх враховує та надає відповідну оцінку.

За положеннями пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині третій статті 203 ЦК України закріплено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Згідно зі статтею 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти: 1) правочини між юридичними особами; 2) правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 2 ст. 642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Тобто, не можна вважати не укладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону».

Аналогічна позиція виказана в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.10.2022 № 227/3760/19-ц.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже судом враховуються наведені вище висновки Верховного Суду, та підстав для відступлення від наведених висновків суд не вбачає.

Позивач намагається довести, що договір між ним та Відповідачкою не є укладеним, при цьому, суд вважає, що це суперечить встановленим вище обставинам та наведеним судом аргументам, а також й основній позиції та аргументам, викладеним позивачем в позовній заяві, в якій зазначено, що 14.06.2024р. Позивач (Замовник) здійснила замовлення інформаційної (консультаційної) послуги у ФОП ОСОБА_4 (Відповідач, Виконавець) шляхом укладення договору №14062024 від 14.06.2024р., тобто самим позивачем факт укладення договорів також визнається у позовній заяві.

Крім того, як встановлено судом, позивач, отримавши консультаційні послуги, здійснив спробу порушити умови Договору № 14062024.

Так, 18.06.2024р. Відповідачем було отримано лист АТ КБ «Приватбанк», в якому зазначалось, що до них звернулась клієнт ОСОБА_3 з вимогою повернути помилково перераховану нею на рахунок Відповідача суму 24630 грн., оскільки вона невірно вказала реквізити (а.с. 132). При цьому перерахування було здійснено Позивачем саме за доданої до позову платіжною інструкцією та вірними обумовленими сторонами реквізитами.

Тобто, позивачка, уклавши з Відповідачем 14 червня 2024 року Договір про надання консультаційних (інформаційних) послуг та частково отримавши ці послуги в межах наданої інформації, без жодного повідомлення Відповідача та за відсутності будь-яких законних підстав, намагалась через АТКБ «ПриватБанк» повернути собі сплачені кошти шляхом введення останнього в оману.

Відповідачка також зазначає, що така поведінка позивачки фактично свідчить про її недобросовісність та суперечливу поведінку, відсутність бажання виконувати взяті на себе зобов`язання за узгодженим нею з Відповідачем договором, а саме - надання Виконавцю (Відповідачу) необхідного повного пакету документів та інформації, сплати додаткових консульських та інших зборів, що визначено пунктом 3 Договору №14062024.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.3 ЦК справедливість, добросовісність та розумність є загальними засадами цивільного законодавства.

Тлумачення п.6 ч.1 ст.3 ЦК свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість (подібна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 11.11.2021 у справі №910/8482/18 (910/4866/21), від 04.08.2021 у справі №185/446/18, від 07.10.2020 у справі №450/2286/16-ц).

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) ґрунтується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium міститься принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (постанови Верховного Суду від 08.06.2022 у справі №910/9397/20, від 10.04.2019 у справі №390/34/17, на яку посилається скаржник).

Щодо позовної вимоги про стягнення судових втрат за сплату судового збору у розмірі 1211,20 грн., то суд вважає, що ця вимога є безпідставною, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів» позивач звільнений від сплати судового збору, у зв`язку з чим, позивач може звернутися із заявою про повернення помилково сплаченого судового збору.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ч.ч.1, 2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , ( АДРЕСА_1 ) до ФОП ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_4 ( АДРЕСА_2 ) про захист прав споживачів, розірвання договору та стягнення коштів - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 03.03.2025р.

Суддя: А.С.Адамов