РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2025 року м.Харків

Київський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді Губської Я.В.,

при секретарі Веремійчик Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ), ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_3 ), ОСОБА_4 ( АДРЕСА_3 ), третя особа: П`ята Харківська міська державна нотаріальна контора(61146, м. Харків, вул. Валентинівська, буд. 27-Г) про визнання заповіту недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

15 жовтня 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить суд: визнати заповіт ОСОБА_5 , посвідчений 27.12.2018 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мороз Г.І. за реєстровими № 6030 недійсним та стягнути судовий збір.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилається на те, що 14 лютого 2017 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на випадок своєї смерті зробив розпорядження, що все своє майно, з чого б воно не складалось, і все, належить йому на день смерті та на що він за законом має право, він заповідає їй, ОСОБА_1 , заповіт посвідчено державним нотаріусом Восьмої Харківської державної нотаріальної контори 14 лютого 2017 року, зареєстровано в реєстрі № 6-74

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер, після його смерті ОСОБА_1 звернулася до П`ятої Харківської міської державної нотаріальної контори та повідомила своєю заявою, що спадщину ОСОБА_6 приймає. Державним нотаріусом П`ятої Харківської міської державної нотаріальної контори їй повідомлено, що померлий залишив ще один заповіт не на її користь. Позивач письмово повідомила 24.05.2019 року П`яту Харківську міську державну нотаріальну контору про свій намір звернутися до суду для визнання пізніш складеного заповіту недійсним.

Позивач стверджує у позові, що померлий ОСОБА_5 був чоловіком її матері ОСОБА_7 , шлюб між матір`ю та ОСОБА_5 , було укладено 09.10.2004 року. Її матір за життя, після реєстрації шлюбу, мати ОСОБА_1 зареєструвала свого чоловіка ОСОБА_5 в своєму будинку за адресою: АДРЕСА_4 , який їй належав, після прийняття та оформлення нею спадщини, після смерті її батьків. ІНФОРМАЦІЯ_3 померла мати позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_7 ,і її спадкоємцями першої черги є позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_5 . Позивачка зазначає, що після смерті матері вона піклувалася про ОСОБА_5 , купувала їжу, сплачувала комунальні платежі, проживала з ним в одному будинку, тому він склав заповіт на її користь. Починаючи з літа 2017 року до хати, де вони мешкали стали приходити «родички» ОСОБА_8 та ОСОБА_2 з горілкою, які не соромилися казати, що він отримав спадщину та стали вмовляти ОСОБА_9 переробити свій заповіт. Померлий ОСОБА_5 був хворий на алкоголізм, лікувався з діагнозом цироз печінки в КНП «МЛ№28» ХМР, був то у пригніченому, то в агресивному стані, під впливом цих обставин склав оскаржуваний заповіт на користь відповідачок, який позивач просить визнати недійсним, оскільки на час складення заповіту 67 річний ОСОБА_5 був в такому стані, що не усвідомлював свої дії та не міг керувати ними. Позивач посилається на те, що цим заповітом порушуються її права, як спадкоємця.

Ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова від 18.10.2018 року відкрито загальне позовне провадження, призначено проведення підготовчого судового засідання.

Відповідач ОСОБА_2 20.11.2019 надала відзив на позовну заяву, в яких зазначила, що посвідчення заповіту 27.12.2018 ПН ХМНО Мороз Г.І. відбувалося відповідно до вимог діючого законодавства України. ОСОБА_5 під час видачі заповіту на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_8 , усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі. Зазначила, що підставою для визнання правочину недійсним може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, яка може бути підтверджена виключно висновком судово-психіатричної експертизи. Відповідач ОСОБА_2 зазначила, що ОСОБА_5 є її рідним братом, його дружина померла, дітей та інших родичів він не мав. Відповідач посилається на те, що успадкований будинок ОСОБА_5 добудував, зробив капітальний ремонт, а посилання позивачки на те, що вона його утримувала є неправдивими. ОСОБА_5 не перебував на обліках у психіатра та нарколога, не був алкоголіком, тому просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Третя особа приватний нотаріус ХМНО Мороз Г.І. надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, зазначивши, що при посвідченні заповіту, що є предметом судового розгляду нею було дотримано всі вимоги чинного законодавства.

В підготовчому судовому засіданні за клопотанням представника позивача по справі згідно ухвали суду від 23.12.2019 витребувано копію оскаржуваного заповіту та спадкової справи ОСОБА_5

08.01.2020 до суду надійшла відповідь на відзив, в якому позивач наполягає на задоволенні позовних вимог, посилається на ті обставини, що ОСОБА_5 тяжко хворів на час укладення оскаржуваного заповіту.

15.01.2020 до участі у справі в якості відповідача залучено ОСОБА_8 , в якості третьої особи приватного нотаріуса ХМНО Мороз Г.І., вирішено питання про виклик свідків для допиту в судовому засіданні.

06.02.2020 на виконання ухвали суду від приватного нотаріуса ХМНО Мороз Г.І. до суду надійшла копія оскаржуваного заповіту, посвідченого 27.12.2018 ПН ХМНО Мороз Г.І. за р.№6030.

10.03.2020 ухвалою Київського районного суду м.Харкова закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті в судовому засіданні, направлено лист-реагування до 5 ХДНК щодо невиконання ухвали суду про витребування доказів.

15.01.2021 ухвалою Київського районного суду м.Харкова накладено штраф на П`яту Харківську міську Державну нотаріальну контору за невиконання ухвали про витребування доказів від 23.12.2019.

29.01.2021 П`ятою Харківською міською Державною нотаріальною конторою надано копію спадкової справи, заведену після ОСОБА_5 та клопотання про скасування штрафу.

05.01.2021 ухвалою Київського районного суду м.Харкова скасовано штраф, накладений на П`яту Харківську міську Державну нотаріальну контору.

11.03.2021 в судовому засіданні допитано свідка ОСОБА_10

22.11.2021 ухвалою Київського районного суду м.Харкова зупинено провадження до залучення правонаступників відповідача ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 .

31.03.2023 ухвалою Київського районного суду м.Харкова відновлено провадження та залучено правонаступників відповідача ОСОБА_8 ОСОБА_3 та ОСОБА_4

05.05.2023 до суду надано відзив ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , в якому відповідачі заперечують проти позовних вимог.

19.09.2023 за клопотанням представника позивача призначено посмертну судову психіатричну експертизу, провадження у справі зупинено на час проведення експертизи.

30.10.2023 до суду з експертної установи надійшло клопотання про надання додаткових відомостей, необхідних для проведення експертизи, з яким 25.10.2023 ознайомлено представника позивача адвоката Ніколаєва В.О.

24.11.2023 ухвалою Київського районного суду м.Харкова поновлено провадження у справі.

01.12.2023 за клопотанням представника позивача витребувано докази щодо стану здоров`я померлого ОСОБА_5 для проведення експертизи.

04.03.2024 до суду надійшла витребувана інформація з КНП ПНД №3.

08.04.2024 ухвалою Київського районного суду м.Харкова справу направлено до експертної установи для проведення посмертної судово-психіатричної експертизи, зупинено провадження у справі.

17.04.2024 до суду з експертної установи надійшла справа та клопотання про сплату рахунку на проведення експертизи, з яким ознайомлено представника позивача адвоката Ніколаєва В.О. 19.04.2024.

03.06.2024 провадження у справі поновлено у зв*язку з не проведенням експертизи, призначено до розгляду в судовому засіданні.

Під час судового розгляду позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Вільхова С.В., адвокат Ніколаєв В.О. підтримали позовні вимоги в повному обсязі, надали пояснення з приводу обставин позову та заперечень відповідача, в подальшому представник позивача повідомив суд про відсутність можливості оплати витрат на проведення експертизи, в судові засідання 03.12.2024, 21.01.2025 та 26.02.2025 не прибув, доказів поважності причин неявки в судове засідання не надав, за таких обставин суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність належним чином повідомленого позивача та його представника, враховуючи строки розгляду справи, на підставі наявних доказів.

Відповідач, представник відповідача ОСОБА_8 , адвокат Преображенська Т.Б. в судовому засіданні також надали свої пояснення та заперечення з підстав, вказаних у відзиву, 26.02.2025 в судове засідання не прибули, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином.

Треті особи в судове засідання не прибули, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності.

За клопотанням позивача судом була допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 , яка є тіткою позивача ОСОБА_1 , та повідомила, що померлий ОСОБА_5 був чоловіком її покійної сестри, іноді вони зустрічалися, їй відомо, що ОСОБА_5 часто вживав алкоголь, склав заповіт на користь ОСОБА_1 , яка його доглядала, возила до лікарні, жила в сусідньому будинку. Щодо хвороб ОСОБА_5 повідомила, що він був блідий, мав великий живіт, казав, що боліли ноги, кружиться голова, коли вони спілкувалися. Інших заявлених свідків протягом тривалого часу сторона позивача для їх допиту в судовому засіданні не забезпечила, а тому суд враховуючи строки розгляду справи вважає за можливе розглянути справу на підставі доказів, наданих сторонами.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, свідків, суд приходить до наступного.

Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку.

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За загальним правилом положення про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своє смерті.

Згідно зі статтею 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Відповідно до частини другої статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Тлумачення частини другої статті 1257 ЦК України дає підстави зробити висновок, що для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити юридичну долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК України.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 703/4689/18 (провадження № 61-14976св21).

У пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від06 листопада 2009 року№ 9 роз`яснено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, на заповіт як односторонній правочин поширюються загальні правила ЦК України щодо недійсності правочинів. Заповіт може бути визнаний недійсним у тому випадку, коли волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Згідно з частиною першою статті 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд має призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін.

Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 16 лютого 2022 року у справі № 755/16032/15-ц (провадження № 61-18092св21).

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) вказав, що підставою для визнання правочину недійсним згідно з частиною першою статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Тобто для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 554/11179/13-ц (провадження № 61-30685св18), від 02 листопада 2020 року у справі № 326/81/15 (провадження № 61-837св19), від 16 вересня 2021 року у справі № 496/2925/17 (провадження № 61-4247св21).

Однією з засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами ч.1,2 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Відповідно до ч.3 ст.12 та ч.ч.1,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними засобами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справ суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.80 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За змістом частини першої статті 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.

Згідно ст. 109 ЦПК України, у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд, залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Однак, відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні (стаття 110 ЦПК України).

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_5 в м.Харкові помер ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_2 .

Після його смерті відкрилась спадщина.

Відповідно до заповіту від 27.12.2018, посвідченого ПН ХМНО Мороз Г.І. за р.№6030 ОСОБА_5 на випадок смерті зробив наступне розпорядження: все майно, що йому належатиме на дату смерті та на те, що він буде мати право заповів в рівних частках ОСОБА_8 та ОСОБА_2 , цей заповіт, згідно рукописного тексту ОСОБА_5 записаний з його слів вірно, відповідає його волі, прочитано вголос та особисто підписано.

Звертаючись до суду з позовом, позивач ОСОБА_1 вказувала, що ОСОБА_5 за станом здоров`я під час складання і посвідчення заповіту не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними, оскільки був хворим і перебував в лікарні, а тому дані обставини є підставою для визнання заповіту недійсним.

Судом при вирішенні даного питання були проаналізовані всі обставини справи, докази, надані сторонами, пояснення учасників щодо стану здоров`я померлого.

На підставі досліджених доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню, як не підтверджені.

Так, на підставі пояснень сторін та свідків встановлено, що померлий ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_5 , 1954 року народження, хоч і знаходився на лікуванні у терапевтичному відділенні КНП «МЛ№28» ХМР з 26.12.2018 до 31.12.2018, згідно довідки № 1304 від 28.09.2019 мав певні захворювання(кардіосклероз, цироз печінки, ішемічна хвороба серця, хронічна сечокам`яна хвороба нирок), однак був доступний продуктивному контакту, самостійно пересувався.

Доказів на підтвердження тих обставин, що на час заповіту ОСОБА_5 не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними на час складання заповіту 27.12.2018, - до суду не надано. Експертиза за клопотанням позивача не була проведена з причин її несплати позивачем, інших доказів на підтвердження позиції позивача не надано.

Суд зазначає, що експертиза за клопотанням позивача була призначена двічі, однак саме з провини сторони позивача вона не була проведена протягом тривалого часу, а тому обставини на які посилається позивач щодо неможливості ОСОБА_5 керувати своїми діями в момент складення заповіту 27.12.2018 за станом здоров`я або психологічних обставин - є непідтвердженими.

Судом позивачеві було роз`яснено наслідки ухилення від участі в експертизі згідно ст. 109 ЦПК України, що у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд, залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Також, відповідно до інформації, наданої на виконання ухвали суду КПН «Психоневрологічний диспансер №3» вбачається, що померлий ОСОБА_5 на обліку у лікаря психіатра не перебував, за допомогою до психіатра не звертався, аналогічного змісту інформація надана КНП «ОКПЛ №3». Таким чином, суд приходить до висновку, що до суду не надано доказів на підтвердження того, що ОСОБА_5 на час складення заповіту від 27.12.2018 не усвідомлював значення своїх дій або не міг керувати ними, оскільки зворотного не доведено.

Суд, аналізуючи досліджені в ході розгляду справи докази, приходить до висновку, що позивачем не надано доказів абсолютної неспроможності заповідача ОСОБА_5 в момент посвідчення заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними, тобто позовні вимоги не підтверджені належними та допустимими доказами.

Судом надана оцінка показам допитаного за клопотанням позивача в судовому засіданні свідка, які не підтверджують того, що на момент посвідчення заповіту 27.12.2018 заповідач знаходився саме в такому хворобливому стані, що не розумів значення своїх дій та не міг ними керувати.

Таким чином, проаналізувавши всі належні та допустимі докази, судом встановлено, що волевиявлення ОСОБА_5 на момент складання та посвідчення заповіту 27.12.2018 було вільним і відповідало його внутрішній волі, що є однією із вимог, додержання якої є необхідною для чинності правочину відповідно до положень статей 203, 215 ЦК України, оскільки дані обставини на спростовані під час судового розгляду.

Таким чином, суд встановив, що позивачем не доведено наявність підстав, з якими закон пов`язує визнання недійсним заповіту відповідно до ст.ст. 203, 215 ЦК України, а тому у позові слід відмовити саме з таких правових підстав.

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 203, 204, 215, 225, 1257 ЦК України, ст. ст.10,12,13,76-81,89, 102, 110, 197,200,206,258,263-265,268 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ), ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_3 ), ОСОБА_4 ( АДРЕСА_3 ), третя особа: П`ята Харківська міська державна нотаріальна контора(61146, м. Харків, вул. Валентинівська, буд. 27-Г) про визнання недійсним заповіту ОСОБА_5 , посвідченого 27.12.2018 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мороз Г.І. за реєстровими № 6030 та стягнення судових витрат відмовити.

На рішення суду першої інстанції протягом 30 днів з дня його проголошення, може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Харківського апеляційного суду. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення, а у випадку проголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення строк для апеляційного оскарження обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Суддя: Я.В. Губська