КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/6274/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 760/18446/23

24 лютого 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Левенця Б.Б.

при секретарі - Уляницькій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідачаПриватного акціонерного товариства Шахтоуправління «Покровське» адвоката Бузівської Наталі Миколаївни на рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 19 листопада 2024 року, ухвалене під головуванням судді Аксьонової Н.М., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства Шахтоуправління «Покровське» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної втратою працездатності внаслідок професійного захворювання,-

в с т а н о в и в:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства Шахтоуправління «Покровське» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної втратою працездатності внаслідок професійного захворювання.

Позовні вимоги обгрунтовував тим, що протягом 19 років 06 місяців на 21 дня позивач працював на підприємстві відповідача в умовах впливу шкідливих виробничих факторів, з них: з 20 травня 2002 року по 31 травня 2002 року (12 днів) - заняття в навчальному пункті; з 04 червня 2002 року по 10 грудня 2021 року (19 років 6 місяців 7 днів) електрослюсар підземний з повним робочим днем в шахті. Всього в умовах впливу шкідливих факторів, за професією позивач працював 25 років 01 місяць 18 днів.

28 квітня 2022 року ЛЕК ДУ «Інститут медицини праці міені Ю.І. Кундієва Національної академії медичних наук України» позивачу встановлено такі професійні захворювання: пневмоконіоз (r/q, 3/3), ускладнений хронічним бронхітом ІІ ст., фаза затихаючого загострення, ЛН І-ІІ ст. (першого другого ст.); хронічна двобічна сенсоневральна приглухуватість з легким ступенем зниження слуху (ІІ ст.) за класифікацією Остапкович В.Є. та Пономарьової Н.І. ; хронічна радикулопатія L5, S1 ліворуч в стадії затихаючого загострення з помірними статико-динамічними порушеннями, м`язово-тонічним та больовим синдромами. Причиною виникнення хронічних професійних захворювань (отруєння) стали важкість праці та пил переважно фіброгенної дії.

15 червня 2022 року позивачу встановлено 65% втрати професійної працездатності та встановлено 3 гр. інвалідності на підставі довідок МСЕК серії 12 ААА №106726 та серії 12 ААА №547303.

Зазначав, що з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, позивач втратив своє здоров`я, чим йому завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що тривалий час він переносить глибокі моральні страждання, що позбавляє його нормальних життєвих зв`язків і вимагає додаткових зусиль. Вказав, що його самопочуття не поліпшується, негативні зміни в його житті є незворотними, усвідомлення чого, завдає йому душевного болю та страждань. Змінився рівень життєвої діяльності і необхідно прикладати багато зусиль для організації свого життя. Розмір моральної шкоди позивач оцінює у розмірі 50 мінімальних заробітних плат, встановленого на 01 січня 2023 року, що становить 335 000,00 грн.

З урахуванням наведених обставин, позивач ОСОБА_1 просив суд стягнути з Приватного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське» на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 335 000 гривень без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб. Судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 19 листопада 2024 року позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства Шахтоуправління «Покровське» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної втратою працездатності внаслідок професійного захворювання задоволено.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 150000 грн, без врахування податку з доходу фізичних осіб.

В іншій частині позивних вимог - відмовлено.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське» на користь держави судовий збір в розмірі 1500 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник відповідача Приватного акціонерного товариства Шахтоуправління «Покровське» адвокат Бузівська Наталя Миколаївна подала апеляційну скаргу, в якій за результатом апеляційного перегляду справи просить скасувати рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 19 листопада 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства Шахтоуправління «Покровське»про стягнення моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я внаслідок професійного захворювання у розмірі 335 000 грн - відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції вийшов за межі наданих йому повноважень і прийняв незаконне та необґрунтоване рішення у справі, яке не відповідає вимогам чинного законодавства.

Зазначає, що розмір стягнутої шкоди є дуже великим і не відповідає критерію розумності і справедливості, крім того, відповідачем були наведені обставини, які він просив врахувати при визначені розміру стягнутої суми, але суд взагалі не дав їм ніякої правової оцінки.

Також суд першої інстанції вийшов за межі наданих йому повноважень та неправильно застосовав норми матеріального права - ст.ст. 14, 18, 162 ПК України та порушив вимоги ст.ст.8, 13, 129 Конституції України, ст. 19 Конституції України, а саме, в порушення вимог ст. 19 Конституції України, ст.ст. 14, 18, 162 ПК України суд першої інстанції самостійно, неправильно та незаконно надав оцінку зазначеним вимоги податкового законодавства та безпідставно прийняв рішення про стягнення з відповідача на користь позивача суму моральної шкоди 150 000,00 грн. без утримання податку з доходів фізичних осіб із зазначеної суми.

В той час, як вказані норми податкового законодавства передбачають виключно інші вимоги - зі стягнутої суми моральної шкоди утримання податку з доходів фізичних осіб, тобто, у даному випадку відповідач виступає як податковий агент і стягує з позивача, як особи, на користь якої виплачуються блага ,суму податку з доходів фізичних осіб.

З аналізу вище наведених норм матеріального права вбачається, що у випадку, якщо особа відшкодовує на користь фізичної особи моральну шкоду, вона виступає щодо такої фізичної особи податковим агентом та зобов`язана утримати і перерахувати податок із суми такого доходу за рахунок фізичної особи, якій виплачується такий дохід.

З 23 травня 2020 року звільняється від оподаткування податком на доходи фізичних осіб відшкодування моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 30.06.2021 року в справі №180/505/20-ц (провадження №61-5св21), якою визначено, що з 23 травня 2020 року стягнута моральна шкода підлягає оподаткуванню у разі перевищення її розміру чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати.

Сторона відповідача вважає, що суд першої інстанції помилково послався на висновки, викладені в ухвалі колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08.07.2015 року, оскільки події, що стали підставою для стягнення моральної шкоди, зазначені в ухвалі колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08.07.2015 року відбувались до 23.05.2020року, тобто, до набуття чинності Законом України від 16 січня 2020 року № 466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві».

Тоді як спірні правовідносини сторін по справі регулюють вимоги Податкового кодексу України у редакції після 23 травня 2020 року.

Крім того, сторона відповідача звертає увагу суду на те, що роботодавець (відповідач у справі), оформляючи трудові відносини з позивачем, згідно ст. 29 КЗпП України, ст. 5 Закону України«Про охорону праці», роз`яснив його права і обов`язки, проінформовав під розписку про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих чинників та про можливі наслідки їх впливу на здоров`я. Тож відповідач не приховував тяжкість і шкідливість технологічного процесу. При цьому, позивач свідомо приймав запропоновані йому умови праці і усвідомлював можливість ушкодження його здоров`я.

За весь період роботи на підприємстві позивач жодного разу не заявляв про порушення зі сторони відповідача умов його праці. Праця, яку виконував позивач відповідала функціональним можливостям його організму, відповідала загальній і спеціальній підготовці, навичкам та віку. Жодних скарг позивач не заявляв, обов`язкові медичні огляди проходив та за результатами цих оглядів його було визнано здоровим та придатним для роботи.

Зазначені обставини також підтверджують той факт, що позивач знав про погіршення стану свого здоров`я, однак при цьому продовжував працювати в умовах впливу шкідливих факторів, тобто, навмисно сприяв розвиненню свого професійного захворювання та збільшенню шкоди для свого здоров`я, у зв`язку з чим допустив порушення ст. 14 Закону України «Про охорону праці».

Отже, відповідач не порушував конституційного права позивача на належні, безпечні, здорові умови праці, передбачені с. 43 Конституції України. Позивач самостійно, на власний розсуд обрав місце роботи (роботу) з шкідливими умовами праці. За такої умови, покладення на відповідача обов`язку щодо відшкодування моральної шкоди за втрату професійної працездатності, отриманої внаслідок свідомих та зважених дій позивача, на переконаннґя сторони відповідача, буде необґрунтованим.

На підставі вищевикладеного, сторона відповідача вважає, що позивачем не доведена неправомірність поведінки відповідача, внаслідок якої йому могла бути спричинена така моральна шкода (не доведено складу правопорушення в діях відповідача), наявність вини відповідача у виникненні профзахворювання у позивача, а також не наведено розрахунку суми шкоди, яку він зазначає у позові.

При цьому, на думку сторони відповідача, до спірних правовідносин підлягає застосуванню ч. 2 ст. 1193 ЦК України, якою передбачено, що якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди то, залежно від ступеня вини потерпілого, розмір відшкодування зменшується.

Крім того, оскільки у діях відповідача відсутня вина у виникненні у позивача його професійного захворювання, у зв`язку з чим, відповідач Приватне акціонерне товариство Шахтоуправління «Покровське» не є особою у справі, яка повинна відповідати перед позивачем на підставі вимог ст. 237-1 КЗпП України та ч. 1 ст. 1167 ЦК України.

Також сторона відповідача звертає увагу суду на те, що у матеріалах цивільної справи відсутні розрахункові документи (касові чеки, квитанції) чи інші документи, які б свідчили про витрати пов`язані з відновленням психологічного стану, стану здоров`я, який був до виникнення ситуації. Зазначені документи, на переконання сторони відповідача, є єдиними належними і допустимими доказами, які можуть свідчити про понесення позивачем витрат на лікування та придбання ліків, оскільки розрахунковий документ свідчить про укладання договору роздрібної купівлі-продажу товару, яким є лікарські засоби.

Посилання позивача на втрату нормальних життєвих зав`язків не підтверджено жодним документом, а отже є безпідставним та необґрунтованим.

Крім того, за загальним принципом відшкодування шкоди (в тому числі і моральної) розмір відшкодування шкоди має бути не більшим за достатній для розумного задоволення вимог заявника і не має призводити до його навіть неістотного збагачення.

Сторона відповідача вважає, що розмір моральної шкоди, заявлений позивачем, є таким, що розрахований без урахування вимог розумності та справедливості та без законодавчо обґрунтованих підстав.

Визначений позивачем розмір моральної шкоди є значно завищеним, таким, що не відповідає роз`ясненням, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди».

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Ольховський Олег Геннадійович просить відмовити в задоволені апеляційної скарги представника відповідача Приватного акціонерного товариства Шахтоуправління «Покровське» - Бузівської Наталі Миколаївни на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 19 листопада 2024 року, ухвалене під головуванням судді Аксьонової Н.М., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства Шахтоуправління «Покровське» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної втратою працездатності внаслідок професійного захворювання.

Зазначає, що у зв`язку зі шкідливими і тяжкими умовами праці, які характеризувалися наявністю шкідливих виробничих факторів, що перевищували гранично-допустимі норми, через недосконалість робочого місця, з вини відповідача, ОСОБА_1 отримав хронічні професійні захворювання.

15 червня 2022 року ОСОБА_1 пройшов первинний огляд медико-соціальною експертною комісією (надалі - МСЕК), де йому було визначено ступінь втрати професійної працездатності в розмірі 65 %, що підтверджується довідкою МСЕК серії 12 ААА № 106726 від 15.06.2022, та 3 групу інвалідності, що підтверджується довідкою МСЕК серії 12 ААВ № 547303 від 15.06.2022 - безстроково.

Сторона позивача вважає, що сам факт втрати позивачем працездатності внаслідок професійного захворювання вже завдало йому моральної шкоди.

До того ж, внаслідок отриманого професійного захворювання, позивач змушений постійно бути під наглядом лікарів, щороку проходити стаціонарне лікування для підтримання свого здоров`я, проходити чисельні медичні огляди та обстеження, медико-соціальні експертні комісії, відновлювальні процедури і лікування.

Тривалий процес лікування захворювання, пов`язаного з виробництвом, позбавляє ОСОБА_1 можливості вести повноцінний спосіб життя. Позивач постійно відчуває фізичні страждання та біль, обґрунтовані поганим самопочуттям та особливостями лікування. Окрім того, внаслідок отриманого ушкодження здоров`я, систематичною необхідністю отримання медичної допомоги, він постійно відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях тривоги, дратівливості, у почуттях страху, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів. Все це постійно і негативно позначалося і позначається сьогодні на душевному та фізичному станах ОСОБА_1 , що позбавляє його можливості жити нормальним життям.

Доводи відповідачапро те, що відшкодування моральної шкоди у розмірі 150 000 грн є безпідставно завищеним, на переконання сторони позивача, не відповідає дійсності.

Крім того, сторона позивача звертає увагу суду на те, що ОСОБА_1 з 29.09.2022рокує внутрішньо переміщеною особою. З серпня 2024 року рідне місто позивача перебуває в окупації, а все його маймо, яке він здобував чесним трудом протягом всього життя, було знищено внаслідок російської агресії проти України.

Відшкодування моральної шкоди в сумі 150 000,00 грн наразі є єдиним варіантом для відновлення справедливості та покращення складної життєвої ситуації позивача.

В судовому засіданні представник відповідача адвокат Львов Андрій Леонідович повністю підтримав доводи апеляційної скаргим, просив скаргу задовольнити.

Представник позивача адвокат Ольховський Олег Геннадійович в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга представника відповідачаПриватного акціонерного товариства Шахтоуправління «Покровське» адвоката Бузівської Наталі Миколаївни підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, відповідачем не заперечується, що ОСОБА_1 протягом 19 років 06 місяців 21 день працював на підприємстві ПрАТ Шахтоуправління «Покровське» в умовах впливу шкідливих виробничих факторів, з них: з 20 травня 2002 року по 31 травня 2002 року (12 днів) - заняття в навчальному пункті; з 04 червня 2002 року по 10 грудня 2021 року (19 років 6 місяців 7 днів) електрослюсар підземний з повним робочим днем в шахті, тобто перебував у трудових правовідносинах з відповідачем, що підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_1 .

За даними Інформаційної довідки про умови праці ОСОБА_1, виданої 09 лютого 2022 року Східним міжрегіональним управлінням державної служби України з питань праці, умови та характер праці електрослюсаря підземного ПрАТ «ШУ «Покровське» відносяться за концентрацією пилу в повітрі робочої зони - до третього класу другого-четвертого ступеню; за рівнем виробничого шуму - до третього класу другого-четвертого ступеню; за важкістю праці - до третього класу другого-четвертого ступеню; за параметрами мікроклімату - до третього класу другого-четвертого ступеню.

Згідно медичного висновку №881 від 28 квітня 2022 року ЛЕК ДУ «Інститут медицини праці імені Ю.І. Кундієва Національної академії медичних наук України» позивачу встановлено такі професійні захворювання: пневмоконіоз (r/q, 3/3), ускладнений хронічним бронхітом ІІ ст., фаза затихаючого загострення, ЛН І-ІІ ст. (першого другого ст.); хронічна двобічна сенсоневральна приглухуватість з легким ступенем зниження слуху (ІІ ст.) за класифікацією Остапкович В.Є. та Пономарьової Н.І. ; хронічна радикулопатія L5, S1 ліворуч в стадії затихаючого загострення з помірними статико-динамічними порушеннями, м`язово-тонічним та больовим синдромами.

Згідно пунктів 15, 17, 18 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 10.05.2022 року раніше хронічних професійних захворювань виявлено не було. Професійне захворювання виникло у зв`язку з тривалим періодом роботи в умовах впливу шкідливих виробничих факторів - виробничий пил, фізичне перенавантаження, виробничий шум. Пил переважно фіброгенної дії: викопне вугілля й вуглепроводний пил з вмістом діоксиду кремнію від 10% до 70% - фактична величина 9,2 - 223,7 мг/м.куб, при нормативному значенні 2,0 мг/м.куб. Важкість праці: фізичне динамічне перенавантаження ( за участю мязів нижніх кінцівок та суглоба) - фактична величина 70,2-162,9 Вт, при нормативному значенні 90 Вт, фізичне динамічне навантаження (за участю мязів рук та плечевого поясу) фактична величина 48,5-124,0 Вт, при нормативному значенні 45 Вт, маса вантажу, що підіймається та переміщується - фактична величина 15-35 кг, при нормативному значенні 30 кг, виробничий шум - фактична величина 84-88 дБА, при нормативному значенні 80 дБА, нахил корпусу - фактичне значення 75-140 разів, при нормативному значенні 50-100 разів.

15 червня 2022 року позивач пройшов первинний огляд медико-соціальною експертною комісією, де йому було визначено ступінь втрати професійної працездатності в розмірі 65% та 3 група інвалідності безстроково, що підтверджується довідками МСЕК серії 12 ААА №106726 та серії 12 ААА №547303.

У зв`язку з отриманим професійним захворюванням позивач перебував на стаціонарному лікуванні у медичних закладах, що підтверджується наявними в матеріалах справи виписками із медичної карти амбулаторного хворого №229, №1062, №1217, №1278.

Позивач, звернувшись досуду з указаним позовом, вважає, що з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, він втратив своє здоров`я, чим йому завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що тривалий час він переносить глибокі моральні страждання у зв`язку зі втратою працездатності, що позбавляє його нормальних життєвих зв`язків і вимагає додаткових зусиль. Вказав, що його самопочуття не поліпшується, негативні зміни в його житті є незворотними, усвідомлення чого завдає йому душевного болю та страждань. Змінився рівень його життєвої діяльності і необхідно прикладати багато зусиль для організації свого життя. Розмір моральної шкоди позивач оцінює у розмірі 50 мінімальних заробітних плат, що становить 335 000,00 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства Шахтоуправління «Покровське» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної втратою працездатності внаслідок професійного захворювання, суд першої інстанції вказав, що дослідивши виписки з медичної карти позивача, медичний висновок, довідки МСЕК про отримання ним професійних захворювань, дійшов висновку, що позивачу заподіяна моральна шкода, так як він відчуває фізичний біль, зазнав порушення свого звичайного способу життя і вимушений витрачати додаткові зусилля на організацію свого життя, внаслідок чого переносить моральні страждання.

Вирішуючи питання про розмір відшкодування позивачеві моральної шкоди, суд враховує глибину фізичних та моральних страждань позивача, ступінь втрати ним професійної працездатності в розмірі 65%, неможливість відновлення попереднього фізичного стану, тяжкість і незворотність змін у буденному житті, потребу в забезпеченні лікарськими засобами, а також тривалий період праці на підприємстві відповідача.

Виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до висновку, що заявлений позивачем розмір моральної шкоди дещо завищений, а тому визначає розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача, у вигляді одноразового відшкодування в сумі 150 000 грн, без врахування податку з доходу фізичних осіб.

Суд апеляційної інстанції в повній мірі не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 19 листопада 2024 року в повній мірі не відповідає.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, які і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Згідно з пунктом 9 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до статті 153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладено на власника або на уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці.

Згідно зі статтею 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Конституційний Суд України визнав, що право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки

статтею 1167 ЦК України та статтею 237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця) (абзац 9 пункту 5 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 08 жовтня 2008 року № 20-рп/2008).

Відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством (стаття 237-1 КЗпП України).

Згідно зі статтею 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Моральна шкода вважається заподіяною, якщо особа і заподіювач такої шкоди перебувають у трудових правовідносинах або на них поширюється дія трудового законодавства; вона виникла внаслідок порушення трудових прав із боку роботодавця; працівник зазнає моральних втрат у вигляді моральних страждань, тобто, негативних змін, що відбуваються в його свідомості внаслідок усвідомлення факту порушення його трудових прав, і ці негативні зміни призвели до втрати нормальних життєвих зв`язків, а також вимагають від працівника додаткових зусиль для організації свого життя.

Отже підставою для відшкодування моральної шкоди, згідно зі статтею 237-1 КЗпП України, є порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

Питання компенсації моральної шкоди особі незалежно від того, в якій сфері життя чи діяльності вони виникають, підпадають під регулювання ЦК України, який є основним актом цивільного законодавства України.

Положеннями статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини «STANKOV v. BULGARIA», № 68490/01, від 12 липня 2007 року).

Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У частині першій статті 1167 ЦК України визначено загальні умови відповідальності за заподіяння моральної шкоди.

Частиною другою статті 1167 ЦК України передбачені спеціальні випадки відшкодування моральної шкоди, коли на відміну від загальних правил, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про охорону праці» охорона праці - це система правових, соціально-економічних, організаційно-технічних, санітарно-гігієнічних і лікувально-профілактичних заходів та засобів, спрямованих на збереження життя, здоров`я і працездатності людини у процесі трудової діяльності.

Дія Закону України «Про охорону праці» поширюється на всіх юридичних та фізичних осіб, які відповідно до законодавства використовують найману працю, та на всіх працюючих (стаття 2 Закону України «Про охорону праці»).

Роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці (частина перша статті 13 Закону України «Про охорону праці»).

Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у пункті 9 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22).

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди позивач повинен довести, які саме дії спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

При цьому слід враховувати, що порушення прав людини завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

З огляду на те, що «розумність» і «справедливість» є оціночними поняттями, суд, який заслуховує сторін та встановлюють фактичні обставини справи, має широку свободу розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди.

У справі «Недайборщ проти рф» від 01.07.2010 року (Скарга № 42255/04) Європейський суд з прав людини у п. 37 зазначив, що заявник не зобов`язаний надавати будь-які докази наявності понесеної ним моральної шкоди. (див., серед численних інших джерел, Рішення Європейського суду від 15.10.2009 у справі «Антипенков проти Російської Федерації» (Antipenkov v. Russia) п. 82, скарга № 33470/03; Рішення Європейського суду від 14.02.2008 у справі «Пшеничний проти Російської Федерації» (Pshenichnyy v. Russia), п. 35, скарга № 30422/03; Рішення Європейського Суду у справі «Гарабаєв проти Російської Федерації» (Garabayev v. Russia), п. 113, скарга № 38411/02, ЕСПЧ 2007-VII (витяг); а також Рішення Європейського Суду від 01.06.2006 у справі «Грідін проти Російської Федерації» (Gridin v. Russia), п. 20, скарга № 4171/04).

В п.78 Рішення Європейського Суду з прав людини «Мельниченко проти України» від 19.10.2004 року Суд зазначив, що моральна шкода має визначатися за автономними критеріями, що випливають з Конвенції, а не на підставі принципів, визначених у національному законодавстві чи практиці відповідної держави. В свою чергу у п.50 Рішення Європейського Суду з прав людини справа «Полтораченко проти України» (заява № 77317/01) 18.01.2005 Суд вважає, що заявник може розглядатись як такий, що зазнав певного розчарування та страждання в результаті встановленого у цій справі порушення. Тому Суд, на засадах справедливості, присуджує йому 5000 ЄВРО компенсації моральної шкоди.

Водночас у справі «Ромашов проти України» від 27.07.2004 року (Заява № 67534/01) Європейським судом у п. 52 зазначено, що Суд враховує той факт, що в результаті виявлених порушень заявник зазнав моральної шкоди, яка не може бути виправленою шляхом лише констатації Судом факту порушення. Проте розмір заявленої суми надмірний.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

Суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які їх регулюють, врахував роз`яснення, викладені у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», конкретні обставини, та врахував, що внаслідок трудового каліцтва позивач втратив 65 % професійної працездатності безстроково, що свідчить про неможливість покращення стану його здоров`я у майбутньому, а також з того, що стійка втрата працездатності, призвела до кардинальної негативної зміни його життя, порушила його психологічний стан та соціальне функціонування, змінила його особистість, що призвело до обмеження позивача у спілкуванні з оточуючими, вирішенні своїх побутових потреб, порушила його нормальні життєві зв`язки, змушує його витрачати значні грошові кошти на лікування, яке є довічним.

Прийнявши до уваги факт отримання позивачем інвалідності та втрату ним 65 % працездатності, врахувавши характер немайнових втрат позивача, глибину його фізичних та душевних страждань, керуючись засадами розумності і справедливості, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованих висновків про наявність правових підстав для компенсації моральної шкоди позивачу за рахунок відповідача.

Так у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) міститься висновок про те, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Подібний висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року у справі № 944/4790/19 (провадження № 61-15852св21).

Безумовно, моральну шкода не можна виміряти повністю, зрозумівши емоційний стан особи, яка просить про таку сатисфакцію. Поряд з цим, враховуючи всі доводи, які навів позивач у своїй позовній заяві та, беручи до уваги особливе світосприйняття кожної людини у випадку порушення його прав, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обгрунтовано вважав, що наведених позивачем доводів та обставин цієї справи недостатньо для стягнення на його користь моральної шкоди в розмірі 335 000 грн.

Враховуючи практику Європейського Суду з прав людини, положення постанови Пленум Верховного Суду України, об`єктивно оцінюючи ситуацію, виходячи із принципів справедливості та справедливої сатисфакції, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку, що з відповідача слід стягнути на користь позивача 150 000 грн моральної шкоди і саме такий розмір моральної шкоди не буде вважатися явно завищеним чи надмірним для відповідача.

Поряд з цим, суд першої інстанції помилково вважав, що з відповідача слід стягнути на користь позивача 150 000 грн моральної шкоди без врахування податку з доходу фізичних осіб, з огляду на наступне.

Згідно з пунктом 162.1 статті 162 ПК України платниками податку є фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи; фізична особа - нерезидент, яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні; податковий агент.

Податковим агентом щодо податку на доходи фізичних осіб підпункт 14.1.180 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначає, зокрема, юридичну особу (її філію, відділення, інший відокремлений підрозділ), яка незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або негрошовій формі) зобов`язана нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV цього Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність контролюючим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому статтею 18 та розділом IV цього Кодексу.

Відповідно до статті 18 ПК України податковим агентом визнається особа, на яку цим Кодексом покладається обов`язок з обчислення, утримання з доходів, що нараховуються (виплачуються, надаються) платнику, та перерахування податків до відповідного бюджету від імені та за рахунок коштів платника податків. Податкові агенти прирівнюються до платників податку і мають права та виконують обов`язки, встановлені цим Кодексом для платників податків.

Згідно з підпунктом 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 163.1 статті 163 ПК України об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання); іноземні доходи - доходи (прибуток), отримані з джерел за межами України.

Базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом. Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду. Загальний оподатковуваний дохід складається з доходів, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), доходів, які оподатковуються у складі загального річного оподатковуваного доходу, та доходів, які оподатковуються за іншими правилами, визначеними цим Кодексом (пункт 164.1 статті 164 ПК України та підпункт 164.1.1 цього пункту).

Відповідно до пункту «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 16 січня 2020 року № 466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві», який набрав чинності 23 травня 2020 року, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або у розмірі, визначеному законом.

Тобто з 23 травня 2020 року пункт «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України доповнено словами «а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом».

Граматичне та системне тлумачення зазначеного пункту ПК України у чинній редакції дозволяє зробити висновок, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку не включаються: 1) суми, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди; 2) суми, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування шкоди життю та здоров`ю; 3) суми, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.

Станом на 1 січня звітного (податкового) 2025 року розмір мінімальної заробітної плати у місячному розмірі становить 8000 грн (ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік»).

Відтак, оскільки дохід позивача у вигляді відшкодування моральної шкоди перевищує розмір встановлений пп. 164.2.14 ПК України, а саме чотирикратний розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня 2025 року звітного (податкового) періоду у розмірі 32 000 грн (8 000 х 4), то сума такого перевищення оподатковується ПДФО і військовим збором під час її нарахування.

Відтак, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги відповідача про неправильність висновку суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 150 000,00 грн. без вирахуванння з цієї суми податку з доходу фізмчних осіб.

Доводи апеляційної скарги про те, що за загальним принципом відшкодування шкоди (в тому числі і моральної) розмір шкоди має бути не більшим за достатній для розумного задоволення вимог заявника і не має призводити до його навіть неістотного збагачення, колегія суддів відхиляє, оскільки такі доводи не обгрунтовані посиланням на конкретні порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Заперечуючи проти визначеного судом першої інстанції розміру компенсації моральної шкоди, відповідач до суду апеляційної інстанції належних та допустимих доказів на його спростування не подав.

У постанові Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20, зокрема зазначено, що складність визначення компенсації моральної шкоди полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту, тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості.

Доводи апеляційної скарги про те, що за весь період роботи на підприємстві позивач жодного разу не заявляв про порушення зі сторони відповідача умов його праці, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки сторони перебували у трудових відносинах, позивачем доведено належними та допустимими доказами, що професійні захворювання отримані ним під час виконання трудових обов`язків, тому наявні підстави, передбачені статтями 153, 237-1 КЗпП України, для відшкодування роботодавцем працівнику моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач знав про погіршення стану свого здоров`я, однак при цьому продовжував працювати в умовах впливу шкідливих факторів, тобто, навмисно сприяв розвиненню свого професійного захворювання та збільшенню шкоди для свого здоров`я, у зв`язку з чим допустив порушення ст. 14 Закону України «Про охорону праці», колегія суддів відхиляє, оскільки позивач виконував свої трудові обов`язки, а умови праці має забезпечити роботодавець, яким є відповідач у даній справі. Представником відповідача не надавно жодного доказу на підтвердження факту вчинення позивачем будь-який порушень вимог закону та правил трудової дисципліни, посадової інструкції, які б призвели до втрати ним працездатності. Тоді як з пунктів 15, 17, 18 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 10.05.2022 року вбачається, що раніше хронічних професійних захворювань у позивача виявлено не було. Професійне захворювання виникло у зв`язку з тривалим періодом роботи в умовах впливу шкідливих виробничих факторів - виробничий пил, фізичне перенавантаження, виробничий шум. Пил переважно фіброгенної дії: викопне вугілля й вуглепроводний пил з вмістом діоксиду кремнію від 10% до 70% - фактична величина 9,2 - 223,7 мг/м.куб, при нормативному значенні 2,0 мг/м.куб. Важкість праці: фізичне динамічне перенавантаження ( за участю мязів нижніх кінцівок та суглоба) - фактична величина 70,2-162,9 Вт, при нормативному значенні 90 Вт, фізичне динамічне навантаження (за участю мязів рук та плечевого поясу) фактична величина 48,5-124,0 Вт, при нормативному значенні 45 Вт, маса вантажу, що підіймається та переміщується - фактична величина 15-35 кг, при нормативному значенні 30 кг, виробничий шум - фактична величина 84-88 дБА, при нормативному значенні 80 дБА, нахил корпусу - фактичне значення 75-140 разів, при нормативному значенні 50-100 разів.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди судом першої інстанції враховано баланс інтересів сторін з огляду на обставини цієї справи, а також те, що обмеження позивача у виплаті компенсації моральної шкоди, завданої внаслідок настання у нього інвалідності та стійкої втрати пацездатності на рівні 65%, перед інтересами підприємства було б непропорційно легітимній меті.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин.

В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст.374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно ч. 4 ст.376 цього Кодексу, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства Шахтоуправління «Покровське» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної втратою працездатності внаслідок професійного захворювання прийнято правильно, разом з тим,встановлено невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, нормам ПК Українив частиністягнення моральної шкоди без врахування податку з доходу фізичних осіб, що в свою чергу дає підстави для зміни судового рішення в цій частині шляхом стягнення з Приватного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяної втратою працездатності внаслідок професійного захворювання, в розмірі 150 000,00 грн, з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.

Згідно вимог ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи часткове задоволення апеляційної скарги представника відповідача Приватного акціонерного товариства Шахтоуправління «Покровське» адвоката Бузівської Наталі Миколаївнилише в частині визначення необхідності оподаткування сягненої за рішенням суду моральної шкоди, то підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 11, 16, 23, 1167 ЦК країни, с.ст. 153, 173, 237-1 КЗпП України, ст.ст. 1, 2, 13 Закону України « Про охорону праці», ст.ст. 14, 18, 162, 163, 164 ПК України, ст.ст. 81, 89, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника відповідачаПриватного акціонерного товариства Шахтоуправління «Покровське» адвоката Бузівської Наталі Миколаївни задовольнити частково.

Рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 19 листопада 2024 року в частині розміру належної до стягнення з Приватного акціонерного товариства Шахтоуправління «Покровське» на користь ОСОБА_1 моральноїшкоди,заподіяної втратою працездатності внаслідок професійного захворювання, змінити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське» (, зареєстроване місцезнаходження: 85300, Донецька обл., м. Покровськ, площа Шибанкова, буд. № 1А) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 ) в рахунок відшкодування моральної шкоди заподіяної втратою працездатності внаслідок професійного захворювання, 150 000,00 грн (сто п`ятдесят тисяч гривень), з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.

В іншій частині рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 19 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий: Судді: