П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2025 року місто Київ

справа № 759/11164/15-ц

провадження №22-ц/824/1254/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М.,

за участю секретаря судового засідання - Височанської Н.В.,

сторони :

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

відповідач - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційні скарги ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_4

на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 квітня 2024 року, ухвалене у складі судді Шум Л.М.,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, уточненим у подальшому, до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_5 , про стягнення незадоволених вимог кредитора спадкодавця, в якому просив суд стягнути з відповідачів на свою користь суму боргу в розмірі 6 592 230 грн. та звернути стягнення на майно відповідачів в натурі в рахунок погашення боргу ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що надав у позику ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 267 000 Євро відповідно до договорів від 04.04.2008, за яким ОСОБА_6 отримав 235 000 Євро та від 28.12.2008, за яким ОСОБА_6 отримав 32 000 Євро. Згідно умов вказаних договорів позичальник зобов`язався повернути всі отримані кошти 07 березня 2013 року. ОСОБА_6 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Спадкоємицею ОСОБА_6 за законом є його дружина ОСОБА_2 . Отримані у борг грошові кошти ні позичальник, ні його дружина, як спадкоємець за законом, позивачу не повернули.

Про смерть ОСОБА_6 та відкриття спадщини позивач дізнався 01 червня 2013 року після того, як намагався встановити його місце знаходження для з`ясування умов повернення боргу, оскільки знав, що до цього часу ОСОБА_6 повинен був перебувати за межами України.

30 жовтня 2013 року, позивач направив на адресу ОСОБА_2 , яка фактично проживає за адресою АДРЕСА_1 , вимогу (претензію) про обов`язки спадкодавця ОСОБА_6 . Також, через Київську державну нотаріальну контору №12 позивач довів свої вимоги до відома спадкоємців ОСОБА_6 за місцем постійної та останньої реєстрації спадкодавця за адресою: АДРЕСА_2 . У своїй претензії позивач вимагав від дружини спадкодавця, повернути грошові кошти 267 000,00 Євро.

Дванадцятою державною нотаріальною конторою вимога-претензія позивача була направлена на адресу приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М., за місцем відкриття спадкової справи щодо майна померлого ОСОБА_6 .

У січні 2014 року позивач отримав від приватного нотаріуса Шевчук З.М. повідомлення, що на ім`я ОСОБА_3 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на частину транспортного засобу - седан - В легковий номер шасі кузова, № НОМЕР_1 , 2012 р. випуску, колір коричневий, реєстраційний номер НОМЕР_2 , зареєстрований ВРЕР 12 УДАІ ГУМВС України в м. Києві 21 серпня 2012 р., що належав померлому ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , виданого ВРЕР 12 УДАІ ГУМВС України в м. Києві 21.08.2012.

Також, у березні 2015 року позивач дізнався, що спадщину від померлого ОСОБА_6 17 березня 2015 року прийняли та отримали свідоцтва про право на спадщину за законом його дружина - ОСОБА_2 та його син ОСОБА_3 . Незважаючи на оформлення спадщини спадкоємцями, вимоги позивача про сплату боргу спадкодавця не виконано.

Крім того, вказав, що 07.10.2015 між ним та ОСОБА_5 було укладено договір про відступлення прав вимоги, за яким до ОСОБА_1 перейшло право вимоги за борговими зобов`язаннями ОСОБА_6 відповідно до договору позики від 07.03.2003, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , за умовами якого ОСОБА_5 надав ОСОБА_6 у борг грошові кошти у сумі 710 000,00 доларів США на строк 10 років.

02.11.2015 року до суду надійшла уточнена позовна заява ОСОБА_1 , згідно якої останній просив суд в рахунок погашення боргу стягнути з відповідачів на його користь суму боргу в розмірі 11 352 350 грн. та звернути стягнення на майно відповідачів в натурі в рахунок погашення боргу ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , судовий збір.

23 лютого 2018 року ОСОБА_1 подав уточнену позовну заяву, в який просив суд накласти стягнення на майно спадкодавця, переданого в натурі спадкоємцям в межах вартості майна на суму 948 650,00 грн отримане ОСОБА_2 , та на майно, отримане ОСОБА_3 , в межах вартості майна на суму 599 900,00 грн.

У січні 2019 ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання договорів позики недійсними, в якому просила визнати недійсними договір позики на суму 235 000 тисяч євро від 04.04.2008 та на суму 32 000 тисячі євро від 28.12.2008, укладені між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , та визнати недійсним договір позики на суму 710 000 доларів США від 07.03.2003 укладеним між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 .

Свої вимоги обґрунтувала тим, що ОСОБА_6 договори позики не укладав, гроші від ОСОБА_1 та ОСОБА_5 не брав, дружина згоди на укладення таких договорів не давала, усі договори позики скріплені печаткою юридичної особи. Крім того, посилається на те, що договори є підробними. ОСОБА_2 вказує, що підставами для скасування оспорюваних нею правочинів є недодержання стороною вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, відсутність вільного волевиявлення у ОСОБА_6 на укладення договорів позики, правочини за договорами позики не були спрямовані на реальне настання правових наслідків.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 24 квітня 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_5 , про стягнення незадоволених вимог кредитора спадкодавця відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договорів позики недійсними задоволено.

Визнано недійсним договір позики на суму 235 000 тисяч євро від 04.04.2008 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 .

Визнано недійсним договір позики на суму 32 000 тисячі євро від 28.12.2008 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму сплаченого судового збору у розмірі 768,40 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням, ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_4 подали апеляційні скарги, в яких просять скасувати рішення суду повністю та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 , як кредитора спадкодавця, шляхом накладення стягнення на майно, яке було передане нотаріусом спадкоємцям, в тому числі на майно, отримане ОСОБА_2 в межах вартості майна на суму 948 650,00 грн. та на майно, яке отримане ОСОБА_3 в межах вартості майна на суму 599 900,00 грн.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що оскаржуване рішення ухвалене судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Суд першої інстанції під час розгляду справи не з`ясував суттєві обставини справи, що мають значення для правильного вирішення справи. Судом не було враховано, що документами у правовідносинах, які є предметом позову у справі, являються укладені договори позики. Договори містять в собі пункти, які свідчать, що підписання сторонами Договору є підтвердженням того, що позикодавець передав, а позичальник отримав грошові кошти. Також договори містять в собі грошову суму, яку отримав позичальник. Вказані докази судом не були взяті до уваги і не були досліджені при розгляді справи, що стало однією з причин ухвалення необґрунтованого рішення.

Також договори позики були укладені у повній відповідності до вимог закону і є діями сторін у правочині, які спрямовані на набуття та зміну цивільних прав та обов`язків. Сторонами були додержані вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Суд першої інстанції у рішенні послався на висновок експертизи за № 34318/21-33 від 29.05.2023, не надавши жодної оцінки умовам договорів про надання позики та не встановивши факту передачі грошових коштів за спірними договорами позики.

Щодо висновку експертизи про нанесення тексту договору на аркушах, які містили в собі підпис ОСОБА_6 та печатки написом «UKRAINE INVEST LND, Corporation USA Marilend» сторона позивача зазначає, що тексти договорів складав особисто ОСОБА_6 і надавав їх на підпис вже з підписами зі своєї сторони. Підготовка документів на листах із заздалегідь нанесеним підписом, а також проставленими печатками була сталою манерою ОСОБА_6 при оформленні документів. Підтвердженням цього є надані відповідачем зразки чистих аркушів з підписами ОСОБА_6 та печатками різних юридичних осіб, у яких ОСОБА_6 являвся керівником і беніфіціаром.

При розгляді справи у суді першої інстанції відповідачами не заперечувався факт автентичності підпису ОСОБА_6 на договорах позики, що є підтвердженням укладення договорів у повній відповідності до діючого законодавства за умови вільного волевиявлення, які відповідали внутрішній волі сторін у договорі.

У справі відсутні будь які докази того, що договори укладалися під впливом обману, насильства, тяжких обставин або інших негативних обставин, які вказували би на відсутність вільного волевиявлення сторін, при укладанні договорів.

Зустрічний позов подано 24.01.2019 ОСОБА_2 з пропуском позовної давності, оскільки вона була ознайомлена зі спірними договорами ще на стадії оформлення спадщини у 2013 році. Шляхом надсилання на її адресу вимог про сплату незадоволених вимог кредиторів спадкодавця, до яких були долучені копії оскаржуваних договорів. Також із матеріалами цієї справи та уточненими позовними вимогами ОСОБА_2 ознайомилася у листопаді 2015 року та надала відзив на позовну заяву ОСОБА_1 , а відтак подала зустрічну позовну заяву із спливом позовної давності, про що ОСОБА_1 було заявлено суду та подано заяву про застосування позовної давності. Не зважаючи на вказане, у порушення вимог ч. 3 ст. 267 ЦК України суд задовольнив зустрічну позовну заяву.

Судом першої інстанції неповно з`ясуванні обставини, що мають значення для справи, не доведені обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, а зроблені висновки викладені у рішенні суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказує, що будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження реального факту передачі грошових коштів за спірними договорами позики та розпискою позивач за первісним позовом суду не надав.

Вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, таким, що відповідає нормам матеріального та процесуального права, висновки суду першої інстанції по суті відповідають фактичним обставинам справи, судом повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що у відповідності до ст. 375 ЦПК України просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційні скарги позивача за первісним позовом та його представника без задоволення.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , який брав участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції, підтримав подані апеляційні скарги, просить задовольнити на підставі викладених у них доводів.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Приймак С.М. заперечула проти задоволення апеляційної скарги та просила судове рішення залишити без змін.

Відповідач ОСОБА_3 та третя особа ОСОБА_5 про розгляд справи повідомлені належним чином, що підтверджується поштовими відправленнями, які повернулися на адресу суду із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

За таких обставин колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у відсутність відповідача ОСОБА_3 та третьої особи ОСОБА_5 , відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді Шкоріної О. І., вислухавши пояснення представників позивача та відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

В силу вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Переглядаючи справу апеляційним судом встановлено, що 07 березня 2003 року ОСОБА_6 уклав з ОСОБА_5 договір позики, згідно з умовами якого ОСОБА_6 отримав у борг від ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 710 000 доларів США, у строк на 10 років.

04 квітня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 було підписано договір займу, відповідно до умов якого ОСОБА_6 отримав від ОСОБА_1 235 000,00 Євро на строк до п`яти років.

28 грудня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 було підписано договір займу, відповідно до умов якого ОСОБА_6 отримав від ОСОБА_1 32 000,00 Євро на строк до п`яти років.

Згідно умов п. 4.2 вказаних договорів позики ОСОБА_6 , як позичальник, зобов`язався повернути отримані у борг грошові кошти у повному обсязі згідно вказаного у п. 2.1. договорів строку, до 07 березня 2013 року.

Згідно договору про відступлення права вимоги від 07 жовтня 2015 року, ОСОБА_5 відступив новому кредитору ОСОБА_1 право вимоги за договором позики від 07.03.2003, за яким ОСОБА_5 надав у борг ОСОБА_6 710 000 доларів США.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2

30 жовтня 2013 року, позивач направив на адресу потенційної спадкоємиці ОСОБА_2 , яка фактично проживає за адресою АДРЕСА_1 , вимогу (претензію) про обов`язки спадкодавця ОСОБА_6 .

Також, через Київську державну нотаріальну контору №12 позивач довів свої вимоги до відому спадкоємців спадкодавця за місцем постійної та останньої реєстрації спадкодавця за адресою АДРЕСА_2 .

Відповідно до повідомлення в.о. завідуючої Дванадцятої державної нотаріальної контори Черноморченко О.В. за № 7803/02-14 від 04.12.2013 вимога-претензія була направлена на адресу приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М., у якої знаходилася спадкова справа ОСОБА_6 .

У своїй претензії позивач вимагав від дружини спадкодавця, повернути грошові кошти 267 000,00 Євро.

У січні 2014 року позивач отримав від приватного нотаріуса Шевчук З.М. повідомлення, що на ОСОБА_3 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на частину транспортного засобу - седан - В легковий номер шасі (кузова, № НОМЕР_1 , 2012 року випуску, колір коричневий, реєстраційний номер НОМЕР_2 , зареєстрований ВРЕР 12 УДАІ ГУМВС України в м. Києві 21 серпня 2012 року, що належав померлому ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , виданого ВРЕР 12 УДАІ ГУМВС України в м. Києві 21.08.2012.

Також, у березні 2015 року позивач дізнався, що спадщину від померлого ОСОБА_6 17 березня 2015 року прийняли та отримали свідоцтва про право на спадщину за законом його дружина - ОСОБА_2 та його син ОСОБА_3 .

Незважаючи на оформлення спадщини спадкоємцями ОСОБА_6 - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , вимоги позивача про сплату боргу спадкодавця не виконали.

Згідно висновку судово-технічної експертизи за №34318/21-33 від 29.05.2023, проведеної на підставі ухвали суду, в наданому документі «ДОГОВОР ЗАЙМА» від 07.03.2003 між громадянами ОСОБА_7 та ОСОБА_6 спочатку був нанесений підпис від імені ОСОБА_6 , потім надрукований текст документу.

В наданому документі «ДОГОВОР ЗАЙМА» від 04.04.2008 між громадянами ОСОБА_1 та ОСОБА_6 спочатку був нанесений підпис від імені ОСОБА_6 , потім надрукований текст документу.

В наданому документі «ДОГОВОР ЗАЙМА» від 28.12.2008 між громадянами ОСОБА_1 та ОСОБА_6 спочатку був нанесений підпис від імені ОСОБА_6 , потім надрукований текст документу.

Встановити послідовність нанесення відтиску печатки з написом «UKRAINE INVEST LTD, Corporation USA Maryland» відносно підписів від імені ОСОБА_6 та тексту в Договорі займу від 07.03.2003, Договорі займу від 04.04.2008, Договорі займу від 2828.12.2008 не надалося можливим з причин, викладених у дослідницькій частині висновку.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність існування між сторонами правовідносин саме за договорами позики, оскільки судом встановлено, що ОСОБА_1 зазначених у спірних розписках коштів не передав, а ОСОБА_6 вказані кошти не отримував, тобто в контексті статті 1046 ЦК України фактично договори позики не можуть вважатися укладеними, оскільки не відбулася реальна передача позикодавцем позичальникові грошових коштів, яка визначає момент укладення договору позики.

Рішення суду першої інстанції в частині вирішення зустрічних позовних вимог апелянтами не оскаржується, а тому апеляційним судом не переглядається.

Розглядаючи справу в межах доводів і вимог апеляційних скарг, колегія суддів виходить із наступного.

Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передання грошової суми позичальнику.

У статті 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та постановах Верховного Суду від 22 серпня 2019 року у справі № 369/3340/16-ц (провадження № 61-7418св18), від 06 квітня 2020 року у справі № 464/5314/17 (провадження № 61-10789св18).

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, у постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18), від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 (провадження № 61-9694св20).

Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до статті 1281 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб. Кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Оскільки зі смертю боржника зобов`язання щодо повернення позики входять до складу спадщини, то застосуванню підлягають норми статті 1282 ЦК України щодо обов`язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора.

Згідно зі статтею 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора звертає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

Саме на підставі норм статті 1282 ЦК України позивач заявив вимоги до відповідача у цій справі.

У разі смерті спадкодавця спадкоємці, які прийняли спадщину, не відмовились від її прийняття, замінюють його особу у всіх правовідносинах, що існували на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті спадкодавця.

При цьому необхідно враховувати, що спадкування - це вольовий акт (окрім деяких винятків), яким спадкоємець свідомо приймає рішення про прийняття спадщини або свідомо не користується правом відмовитися від такого прийняття спадщини, тобто безпосереднє волевиявлення або презюмується, якщо особа проживала зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини і не відмовилася від її прийняття або якщо законний представник неповнолітньої чи недієздатної особи не відмовився від прийняття спадщини.

Враховуючи існування вольового критерію, у цивільних правовідносинах прийнято вважати, що кожен спадкоємець діє добросовісно, як добрий господар, який є зваженим, передбачливим і розсудливим під час прийняття юридично значущих рішень та обрання варіанта власної поведінки. Дотримання наведених норм забезпечуватиме стабільність цивільного обороту.

Дотримання цього балансу полягає в тому, щоб забезпечити задоволення вимог кредитора спадкодавця за рахунок спадкового майна, не порушивши майнових прав та інтересів спадкоємців такої особи.

Визначення цього балансу законодавцем сформульовано таким чином, що спадкоємці боржника повинні відповідати за його зобов`язаннями в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Зокрема, за правилом частини першої статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Спадкування є способом безоплатного набуття майна, а тому стягнення боргів спадкодавця з його спадкоємців у межах вартості отриманої спадщини є справедливим щодо законних інтересів та правомірних очікувань кредитора.

Законодавець зберігає за кредитором право вимоги у разі смерті боржника. У такому випадку відбувається правонаступництво, яке є транслятивним, тобто таким, що переносить права та обов`язки на нового боржника.

Право на захист є складовою будь-якого суб`єктивного права. Визнавши за особою певне цивільне право, законодавець тим самим визнає за кредитором право вимагати надання захисту, у тому числі й у судовому порядку.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13 сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Стверджуючи про надання ОСОБА_6 у борг грошових коштів ОСОБА_1 за договорами позики від 07.03.200, 04.04.2008, та ОСОБА_5 , який у подальшому відступив своє право вимоги до ОСОБА_6 за договором позики від 07.03.2003 ОСОБА_1 , останній не надав у розпорядження суду беззаперечних доказів на підтвердження реального факту передачі грошових коштів за спірними договорами позики.

Крім того, у ході розгляду справи судом було призначено судово-технічну експертизу, за результатами проведення якої експертами складено висновок про те що в оспорюваних договорах позики від 07.03.2003, 04.04.2008 та 28.12.2008 спочатку був нанесений підпис від імені ОСОБА_6 , потім надрукований текст документу.

При цьому, встановлено, що в договорах відносно підпису ОСОБА_6 нанесений відтиск печатки з написом «UKRAINE INVEST LTD, Corporation USA Maryland».

Встановлені під час розгляду справи судом обставини не дають законних підстав зробити висновок про дійсні обставини наміри укладання спірних договорів позики, а також дійсну правову природу правовідносин, що виникли між позикодавцями та позичальником.

З урахуванням зазначеного колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції у тому, що про недоведеність існування між сторонами правовідносин саме за договорами позики, оскільки судом встановлено, що ОСОБА_1 зазначених у спірних розписках коштів не передав, а ОСОБА_6 вказані кошти не отримував, тобто в контексті статті 1046 ЦК України фактично договори позики не можуть вважатися укладеними, оскільки позивачем не доведено, що відбулася реальна передача позикодавцями позичальникові грошових коштів, яка визначає момент укладення договорів позики.

Доводи апеляційної скарги про те, що підготовка документів на листах із заздалегідь нанесеним підписом, а також проставленими печатками була сталою манерою ОСОБА_6 при оформленні документів, колегія суддів оцінює критично, оскільки вказуючи на цю обставину та будучи обізнаним про зазначене ОСОБА_1 усвідомлював наслідки та ризики укладення правочинів у такий спосіб.

Оскільки апелянти не оскаржують рішення суду першої інстанції в частині вирішення судом зустрічних позовних вимог, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги щодо безпідставного незастосування судом першої інстанції позовної давності до зустрічних вимог ОСОБА_2 .

Інші доводи апеляційної скарги не впливають на правильність висновків суду по суті спору.

Ураховуючи викладене, та встановлені обставини по справі, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно відмовив ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог про стягнення незадоволених вимог кредитора спадкодавця за договорами позики, оскільки останнім не доведено належними та допустимими доказами фактичну правову природу цих договорів та передачу позичальнику грошових коштів у борг за цими договорами, проте викладаючи у судовому рішенні мотиви такої відмови, суд першої інстанції не відобразив у мотивувальній частині рішення обставини щодо набуття ОСОБА_1 права вимоги до ОСОБА_6 за договором позики від 07.02.2003, укладеним між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , про отримання останнім у борг грошових коштів у розмірі 710 000 доларів США.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

За частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

При цьому недоведеність реальної передачі ОСОБА_5 (позикодавцем) ОСОБА_6 (позичальникові) грошових коштів за договором позики від 07.03.2023, яка визначає момент укладення договору позики, встановлена висновком судово-технічної експертизи за №34318/21-33 від 29.05.2023.

Тобто суд установив, що договір позики від 07.03.2003 фактично не укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , оскільки відсутні докази дійсної правової природи цього договору та не встановлено факт передачі грошових коштів у борг за цим договором, проте висновків стосовно цього у мотивувальній частині не відобразив.

Крім того суд звертає увагу на те, що згідно умов договору про відступлення права вимоги вбачається, що він носить характер так званого продажу боргу, цей договір не передбачає проведення між сторонами розрахунків, відступлення права вимоги за цим договором здійснюється фактично безкоштовно.

Згідно положень ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі.

За приписами ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

З урахування зазначеного, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 квітня 2024 року в оскаржуваній його частині необхідно змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 квітня 2024 року в оскаржуваній частині змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Постанова складена 27 лютого 2025 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус