Провадження №22-ц/812/238/25
П О С Т А Н О В А

Іменем України

25 лютого 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М., Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Колосовою О.М.,

за участі представників сторін: позивача адвоката Суворової Ю.І., відповідача адвоката Юрченка А.С.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу №489/3178/24 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Ларк Сідз Україна» на заочне рішення, яке ухвалив Ленінський районний суд міста Миколаєва під головуванням судді Рум`янцевої Надії Олексіївни у приміщенні цього суду 06 листопада 2024 року, повний текст складено того ж дня, за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ларк Сідз Україна» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

у с т а н о в и в :

У квітні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Ларк Сідз Україна» (далі ТОВ «Ларк Сідз Україна», Товариство) звернулось із позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Позовна заява мотивована тим, що 29 вересня 2019 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки Volkswagen Passat, державний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_1 та яким останній керував в момент цієї пригоди, та автомобіля Ford Cuga, державний номер НОМЕР_2 , який належить ТОВ «Ларк Сідз Україна», яким керував ОСОБА_2 . Згідно обвинувального акту у кримінальному провадженні №0003230 від 30 серпня 2019 року винуватцем ДТП визнано ОСОБА_1 . Внаслідок ДТП автомобілі отримали механічні ушкодження з матеріальними збитками, потерпілому ОСОБА_2 спричинені тілесні ушкодження у вигляді осколкового перелому основної фаланги першого пальця лівої кісті зі зміщенням уламків, які відносяться до категорії середнього ступеню тяжкості. Дана ДТП сталася внаслідок порушення водієм ОСОБА_1 вимог Правил дорожнього руху, які знаходяться у прямому причинному зв`язку з наслідками. ТОВ «Ларк Сідз Україна» в кримінальній справі було заявлено цивільний позов на суму матеріальних збитків в розмірі 399828 грн 82 коп. (зокрема, 32701 грн. 34 коп. втрати товарної вартості), який було встановлено за результатами дослідження. Враховуючи те, що обвинуваченим разом із захисником заявлено клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінченням строків давності, 30 жовтня 2023 року Ленінським районним судом міста Миколаєва прийняв ухвалу про звільнення ОСОБА_1 від кримінальної відповідальності, а цивільний позов ТОВ «Ларк Сідз Україна» залишив без розгляду. Оскільки матеріальні збитки не було стягнуто з відповідача у кримінальному провадженні та у зв`язку з тим, що з часу ДТП пройшов значний проміжок часу, позивач зробив повторну експертизу, відповідно до якої розмір матеріальних збитків збільшився з 399828 грн 82 коп. до 679778 грн 66 коп. Також позивач зауважив, що оскільки страхова компанія, в якій було застраховано завдавача шкоди ОСОБА_1 є банкрутом, то Товариством позов заявлено саме до нього.

Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути з відповідача матеріальні збитки, заподіяні у наслідок дорожньо-транспортної пригоди, у розмірі 679778 грн 66 коп., витрати на правничу допомогу 35000 грн.та судовий збір - 10196 грн 67 коп.

Відзив на позовну заяву до суду не надходив.

Заочним рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 06 листопада 2024 року у задоволенні позову ТОВ «Ларк Сідз Україна» відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що судом не встановлено і сторони не посилались, що страховик відповідача визнаний банкрутом або завершилась процедура його ліквідації та в нього недостатньо коштів та майна для виконання його зобов`язань за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів, та дійшов до висновку, що саме страхова компанія, з якою ОСОБА_1 уклав договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, є належним відповідачем у справі щодо позовних вимог про відшкодування шкоди в межах ліміту відповідальності страховика.

За таких обставин, враховуючи, що позивачем заявлено вимогу про відшкодування матеріальної шкоди, яка охоплюється страховим відшкодуванням згідно з статтями 23, 28 Закону № 1961-IV, заподіяної страхувальником за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладеним з страховою компанією, у межах ліміту страхового відшкодування, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки ОСОБА_1 є неналежним відповідачем за зазначеними позовними вимогами, а визначення кола відповідачів є правом позивача.

Вапеляційній скарзі ТОВ «Ларк Сідз Україна» вказує, що рішення суду винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права та просить його скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що твердження суду про те, що потерпіла особа ТОВ «Ларк Сідз Україна» повинна вирішувати питання щодо відшкодування шкоди спочатку пред`явивши вимоги до страхової компанії, а вже потім до суду, є незаконним. Також позивач звертає увагу на порушення судом вимог процесуального закону, оскільки суд не прийняв жодного процесуального рішення за викладеною в позовній заявою вимоги про вжиття заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на рухоме і нерухоме майно ОСОБА_1 , а підготовче засідання у справі 489/3178/24 не проводилось, секретар судового засідання подзвонила представнику ТОВ «Ларк Сідз Україна» і сказала не приїжджати на підготовче засідання, оскільки суддя його не буде проводити, вже ухвалено про закриття підготовчого провадження, про що постановлена ухвала. З матеріалів справи, що розміщені в електронному суді, вбачається, що відповідач не надавав відзиву на позовну заяву, в якому б заперечував обставини чи вимоги позивача, що містяться в позовній заяві. Отже, на думку представника позивача, суд згідно вимог частини 8 статті 178 ЦПК України повинен був вирішувати справу за наявними матеріалами в межах позовних вимог і тих обставин, що зазначені в позовній заяві. Зокрема, суд не взяв до уваги, що у позивача як у потерпілої сторони є право вибору, з кого стягувати завдані збитків (зі страхової компанії чи винної особи). Позивач вирішив звернутися з позовом саме до володільця джерела підвищеної небезпеки, який є винним у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди. В матеріалах справи не міститься жодної інформації про страхову компанію відповідача, про не звернення позивача до цієї страхової компанії, про те, що страхова компанія відповідача є банкрутом і таке інше. Проте, суд в своєму рішенні описує ці обставини і посилається на них. За такого суд, зазначивши в рішенні суду обставини, на які не посилалися сторони в судовому процесі та в позовній заяві, вийшов за межі обставин, що в ній зазначені та порушив процесуальну рівність сторін, чим виправдовує відповідача, який не заявив суду будь-яких заперечень щодо позовних вимог. На думку представника ТОВ «Ларк Сідз Україна», розгляд справи судом був упередженим та однобічним.

Відзиву на апеляційну скаргу відповідач не подавав.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій (частина 5 статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним положенням закону відповідає рішення суду першої інстанції.

Як встановив суд першої інстанції і таке вбачається з матеріалів справи, позивач стверджує, що автомобіль марки Ford Kuga, реєстраційний номер НОМЕР_2 , згідно технічного паспорту належить на праві власності ТОВ «Ларк Сідз Україна».

29 серпня 2019 року в місті Миколаєві за участі автомобілів марки Wolkswagen Passat, реєстраційний номер НОМЕР_1 , та марки Ford Kuga, реєстраційний номер НОМЕР_2 , сталася дорожньо-транспортна пригода.

За фактом вказаної дорожньо-транспортної пригоди було порушено кримінальне провадження.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 30 жовтня 2023 року у справі № 489/5411/19 встановлено, що згідно обвинувального акту про вчинення злочину, передбаченого частиною 1 статті 286 КК України, 29 серпня 2019 приблизно о 19:30 водій ОСОБА_1 керував автомобілем Wolkswagen Passat, реєстраційний номер НОМЕР_1 , і рухався по проїзній частині вул. Троїцькій зі сторони вул. Космонавтів в напрямку вул. Електронної в місті Миколаєві.

Наближаючись до нерегульованого перехрестя вул. Троїцької та вул. Космонавтів в районі будинку №154 по вул. Космонавтів в порушенням вимог правил дорожнього руху, а саме підпункту «б» пункту 2.3, пунктів 10.1, 10.4, водій ОСОБА_1 перед поворотом ліворуч на автомобільну стоянку не надав переваги у русі автомобіля Ford Kuga, реєстраційний номер НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_2 та який рухався у зустрічному для нього напрямку, хоча зобов`язаний був так вчинити, внаслідок чого відбулося зіткнення вказаних автомобілів.

Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди потерпілому ОСОБА_2 спричинені тілесні ушкодження, які відносяться до категорії середнього ступеню тяжкості.

Вказана дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок порушення водієм ОСОБА_1 зазначених вище вимог правил дорожнього руху, що знаходиться в прямому причинному зв`язку із наслідками.

Також ухвалою від 30 жовтня 2023 року у справі № 489/5411/19 суд звільнив ОСОБА_1 від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого частиною 1 статті 286 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності і закрив кримінальне провадження стосовно нього.

Речові докази: автомобіль Ford Kuga, реєстраційний номер НОМЕР_2 , залишив у розпорядженні власника - ТОВ «Ларк Сідз Україна», автомобіль Wolkswagen Passat, номер НОМЕР_1 , суд залишив в розпорядженні ОСОБА_1 .

Цивільний позов, заявлений ТОВ «Ларк Сідз Україна» у кримінальному провадженні, суд залишив без розгляду.

Звертаючись з позовом у цій справі, ТОВ «Ларк Сідз Україна» зазначило, що має право вимагати відшкодування заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди шкоди безпосередньо із заподіювача, посилаючись на те, що страхова компанія, в якій застрахована цивільно-правова відповідальність відповідача, є банкрутом.

В силу статті 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Згідно із частинами 1 та 2 статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Вказаними нормами закону встановлені загальні підстави відшкодування шкоди в рамках позадоговірних (деліктних) зобов`язань.

Для встановлення обставин, чи є підстави для настання відповідальності за спричинення майнової шкоди необхідні: наявність шкоди, протиправне діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вина останнього в її заподіянні.

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина 2 статті 1187 ЦК України).

В силу частина 1 статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

В силу вимог частина 3 статті 12, частина 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина 2 статті 77 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76 ЦПК України).

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (частина 2 статті 76 ЦПК України).

Докази у цивільному процесі мають бути належними та допустимими.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування частина 1 статті 77 ЦПК України).

Як встановив суд, кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 286 КК України, за фактом дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 29 серпня 2019 року закрито, останнього звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків притягнення до кримінальної відповідальності.

Відповідно до частини 6 статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Факт заподіяння шкоди майну позивача (автомобілю), винна поведінка відповідача (порушення правил дорожнього руху), яка знаходиться у причинно-наслідковому зв`язку із заподіянням шкоди, підтверджуються вказаною вище ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 30 жовтня 2023 року у справі № 489/5411/19. Також ці обставини не заперечуються відповідачем.

Так, процесуальні аспекти звільнення від кримінальної відповідальності визначені у статтях 285-289 КПК України.

Відповідно до приписів пункту 1 частини 2 статті 284, частини 3 статі 285, частини 4 статті 286, частини 3 статті 288 КПК України якщо під час здійснення судового провадження за обвинувальним актом сторона кримінального провадження звертається до суду з клопотанням про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, суд має невідкладно розглянути таке клопотання та, у випадку встановлення передбачених у статті 49 КК підстав і відсутності заперечень з боку обвинуваченого, закрити кримінальне провадження, звільнивши особу від кримінальної відповідальності.

Як убачається з ухвали суду у справі № 489/5411/19 (а.с. 21-22) ОСОБА_1 разом із захисником у судовому засіданні звернулися до суду із клопотанням про закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності.

Тобто кримінальне провадження щодо ОСОБА_1 за фактом дорожньо-транспортної пригоди закрито на підставі статті 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, що є нереабілітуючою підставою.

Нереабілітуючі підстави закриття кримінального провадження означають, що стосовно особи зібрано достатньо доказів для підозри у вчиненні кримінального правопорушення, однак у силу певних обставин кримінальне провадження щодо цієї особи виключається.

Зазначена підстава дозволяє суду в більш спрощеній формі завершити кримінальне упровадження у разі згоди особи на завершення кримінального провадження у зазначеній формі, без використання своїх прав на доведення своєї невинуватості у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення.

Таких висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 02 грудня 2021 року у справі № 449/1689/19, від 01 лютого 2024 року у справі № 930/497/23.

Таким чином подія дорожньо-транспортна пригода, наслідком чого стало пошкодження належного позивачеві автомобілю, встановлені та мали місце, оскільки підстава закриття кримінального провадження не є реабілітуючою, а саме, не є обставиною, яка спростовує факт наявності вини відповідача у вчиненні кримінального правопорушення.

За такого колегія суддів приходить до висновку про доведеність факту заподіяння позивачеві майнової шкоди з вини відповідача.

Між тим, разом із покладанням на винну особу обов`язку з відшкодування шкоди (статті 1166, 1188 ЦК України) правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»).

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Страхувальник вносить страховику згідно з договором страхування певну плату, яка називається страховим платежем (страховим внеском, страховою премією) (частина 1 статті 10 Закону України «Про страхування»).

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).

Розрізняють добровільну та обов`язкову форми страхування (стаття 5 Закону України «Про страхування»).

До сфери обов`язкового страхування відповідальності на час виникнення спірних правовідносин належала цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 01 липня 2004 р. № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон № 1961-IV), який був чинним на день дорожньо-транспортної пригоди 29 вересня 2019 року, а тому регулює спірні правовідносини.

Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV (стаття 3, тут і далі в редакції закону, чинній на час винкнення спірних правовідносин) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV).

Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

За змістом Закону № 1961-IV (статті 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.

Як передбачено пунктом 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до пункту 35.1 статті 35 Закону Закон № 1961-IV для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. Пунктом 35.2. зазначеної статті передбачено, що до заяви додається також певний перелік документів, що підтверджують право на отримання страхового відшкодування.

Страховик зобов`язаний протягом двох робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування (пункт 34.1 статті 34 Закону № 1961-IV).

В силу вимог статті 37 Закону № 1961-IV підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є: навмисні дії особи, відповідальність якої застрахована (страхувальника), водія транспортного засобу або потерпілого, спрямовані на настання страхового випадку. Зазначена норма не поширюється на осіб, дії яких пов`язані з виконанням ними громадянського чи службового обов`язку, вчинені у стані необхідної оборони (без перевищення її меж) або під час захисту майна, життя, здоров`я. Кваліфікація дій таких осіб встановлюється відповідно до закону; вчинення особою, відповідальність якої застрахована (страхувальником), водієм транспортного засобу умисного злочину, що призвів до страхового випадку (події, передбаченої статтею 41 цього Закону); невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов`язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди; неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди;

Рішення страховика про відмову у здійсненні страхової виплати повідомляється страхувальнику у письмовій формі з обґрунтуванням причин відмови.

Незадовільне фінансове становище страховика (МТСБУ) не є підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).

Пунктом 41.1 статті 41 Закону № 2902-IV передбачено, що МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння: а) транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі; б) невстановленим транспортним засобом, крім шкоди, яка заподіяна майну та навколишньому природному середовищу; в) транспортним засобом, який вийшов з володіння власника не з його вини, а у результаті протиправних дій іншої особи; г) особами, на яких поширюється дія пункту 13.1 статті 13 цього Закону; ґ) у разі недостатності коштів та майна страховика - учасника МТСБУ, що визнаний банкрутом та/або ліквідований, для виконання його зобов`язань за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності; д) у разі надання страхувальником або особою, відповідальність якої застрахована, свого транспортного засобу поліцейським та медичним працівникам закладів охорони здоров`я згідно з чинним законодавством.

Відповідно до пункту 41.2 статті 41 Закону № 1961-IV МТСБУ за рахунок коштів фонду страхових гарантій відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння: а) у разі недостатності коштів та майна страховика - повного члена МТСБУ, що визнаний банкрутом та/або ліквідований, для виконання його зобов`язань за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності; б) власниками транспортних засобів, якщо такі власники надали відповідним уповноваженим органам інших країн страховий сертифікат «Зелена картка», виданий від імені страховиків - членів МТСБУ, та за умови, що такий страховик не відшкодував шкоду; в) транспортним засобом, зареєстрованим в іншій країні, щодо якого був виданий іноземний страховий сертифікат «Зелена картка», що діяв на день дорожньо-транспортної пригоди на території України. Така регламентна виплата здійснюється на умовах та в обсягах, встановлених законодавством про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та принципами взаємного врегулювання шкоди на території країн - членів міжнародної системи автомобільного страхування «Зелена картка».

Як стверджує позивач, належний йому транспортний засіб був пошкоджений внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 29 вересня 2019 року, з вини відповідача ОСОБА_1 , а страхова компанія, в якій було застрахована цивільна відповідальність останнього, є банкрутом.

За такого, дорожньо-транспортна пригода, що сталася 29 вересня 2019 року за участю належного позивачеві транспортного засобу є страховим випадком.

Як визначено у частині 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20)

Велика Палата Верховного Суду з цього приводу виснувала, що «внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом №1961-IV виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених Законом №1961-IV випадках МТСБУ) та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за Законом №1961-IV не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ). Тому висновок апеляційного суду про абсолютність права потерпілого на відшкодування шкоди саме за рахунок особи, яка завдала шкоди, є помилковим.

Враховуючи розподіл у деліктному зобов`язанні між винуватцем ДТП (страхувальником) і страховиком (МТСБУ) обов`язку з відшкодування шкоди, завданої під час експлуатації наземних транспортних засобів, а також те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем має визначені законом межі та порядок реалізації, Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку Верховного Суду України про те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним, і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована (постанови Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі №6-2808цс15, від 14 вересня 2016 року у справі №6-725цс16, від 26 жовтня 2016 року у справі №6-954цс16)».

З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про хибність доводу позивача щодо наявності у нього його альтернативного права як потерпілого в цій справі обирати особу, до якої можна звернутись із вимогою про виплату відшкодування.

Велика Палата Верховного Суду також висновувала у наведеній вище постанові, що «визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Тоді як встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який він виконує під час розгляду справи (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 41), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (пункт 49), від 12 вересня 2018 року у справі № 569/96/17 (пункт 46), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справах № 570/3439/16-ц (пункти 37, 54) та № 372/51/16-ц (пункт 31.4), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 38), від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (пункт 31), від 20 березня 2019 року у справі № 486/1459/17 (пункт 54), від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (пункт 63), від 15 травня 2019 року у справах № 750/5785/18, № 570/2739/16-ц та № 554/9144/17, від 29 травня 2019 року у справі № 554/10303/17-ц, від 20 листопада 2019 року № 201/12877/16 (пункт 46), від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (пункт 71), від 05 травня 2020 року у справі № 554/8004/16-ц (пункт 43), від 19 травня 2020 року у справі № 263/17218/18 (пункт 24).

Установивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє в позові до такого відповідача (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 40), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункти 37, 54), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.10), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 39), від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (пункт 75), від 07 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц (пункт 54) та 13 жовтня 2020 року у справі № 640/22013/18 (пункт 31)).

Велика Палата Верховного Суду в постановах від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18) (пункт 59), від 03 жовтня 2018 року у справі №760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) неодноразово звертала увагу на те, що у справах про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної страхувальником за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у межах ліміту страхового відшкодування належним відповідачем буде страховик.

Принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у статті 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень статті 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно, якщо такої різниці немає та шкода покрита в повному обсязі страховою виплатою, в такому випадку в цій справі відсутні підстави для покладення відповідальності на страхувальника».

Як встановив суд першої інстанції у справі, яка переглядається, доказів на підтвердження звернення позивача до страхової компанії, в якій було застраховано цивільну відповідальність відповідача як власника наземного транспортного засобу, з повідомленням про ДТП, результати розгляду такого повідомлення страховиком, відомостей про банкрутство цієї страхової компанії, позивач суду не надав, як і не надав доказів, у якій страховій компанії та на яких умовах відповідачем було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Також суд з огляду на посилання позивача на те, що страховик відповідача визнаний банкрутом, обґрунтовано вважав, що з моменту визнання судом страховика банкрутом та введення ліквідаційної процедури передбачено умови для проведення МТСБУ регламентних виплат за страховика, що визнаний банкрутом, а саме: підтвердження факту визнання страховика банкрутом; наявність невиконаних зобов`язань страховика за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів; недостатність коштів та майна страховика для виконання його зобов`язань за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів.

За результатами розгляду справи суд не встановив і сторони не довели, що зазначений страховик визнаний банкрутом або завершилась процедура його ліквідації та в нього недостатньо коштів та майна для виконання його зобов`язань за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів.

За такого апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що саме страхова компанія, з якою ОСОБА_1 було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, або у передбачених законом випадках МТСБУ, є належним відповідачем у справі щодо позовних вимог про відшкодування шкоди в межах ліміту відповідальності страховика (в межах страхової суми), що є підставою для відмови у позові.

Також колегія суддів враховує, що Товариство у позовній заяві не посилалося на те, що розмір завданої внаслідок ДТП шкоди перевищує розмір страхової суми та страхового відшкодування, на яке воно має право, відповідні розрахунки та докази на їх підтвердження суду не надавались. Взагалі позивач будь-яких доказів на підтвердження суми компенсації заявленої до стягнення шкоди не надав, лише послався на наявність відповідних звітів експертного автотоварознавчого дослідження, тоді як до справи їх не долучив. Тобто позивач відповідно до положень статті 13 ЦПК України на власний розсуд визначився із тим, які саме докази він долучив до своєї позовної заяви на підтвердження позовних вимог.

Оскільки суд першої інстанції повно та всебічно на підставі наявних у справі та правильно оцінених ним доказів встановив обставини справи, надавши їм відповідну правову оцінку, та ухвалив законне і обґрунтоване рішення відповідно до вимог матеріального та процесуального права, колегія суддів в силу положень статті 375 ЦПК України не вбачає підстав для його скасування.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

В силу частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що апеляційним судом рішення суду залишено без змін відсутні підстави для проведення розподілу судових витрат, які в цій справі покладаються на позивача.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Ларк Сідз Україна» залишити беззадоволення, заочне рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 06 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

________________________________________

Повний текст постанови складений 25 лютого 2025 року