ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2025 року

м. Черкаси

Справа № 694/3247/24
Провадження № 22-ц/821/355/25
Категорія: скарга на ухвалу

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Карпенко О.В.

суддів: Василенко Л.І., Новікова О.М.

за участю секретаря: Гладиш О.Ю.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

представник позивача: адвокат Коваленко Ярослав Олександрович,

відповідачі: ОСОБА_2 , Виконавчий комітет Вишневої міської ради Бучанського району Київської області,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Коваленка Ярослава Олександровича на ухвалу Звенигородського районного суду Черкаської області від 24 грудня 2024 року (постановлену в приміщенні Звенигородського районного суду Черкаської області під головуванням судді Кравченко Т.М.)у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Виконавчий комітет Вишневої міської ради Бучанського району Київської області про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком,-

в с т а н о в и в :

09 грудня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Виконавчий комітет Вишневої міської ради Бучанського району Київської області про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком.

У своєму позові посилається на те, що він та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 23 березня 2021 року.

В період перебування у шлюбі у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З 14 вересня 2021 року, зазначає позивач, неповнолітній син ОСОБА_3 , проживає окремо від матері, разом з батьком в орендовані квартирі АДРЕСА_1 .

Мати дитини проживає за кордоном у Польській Республіці.

Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 26.02.2024 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімум для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 20.11.2023 і до досягнення дитиною повноліття.

Крім того, рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 13.05.2024 визначено місце проживання неповнолітньої дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком.

Позивач вказує, що встановлення факту самостійного виховання ним сина необхідне для реалізації його прав, передбачених законодавством як особи, яка самостійно виховує дитину, зокрема, але не виключно, передбачених ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

За наведених підстав, ОСОБА_1 просить суд встановити факт, що має юридичне значення, а саме самостійного виховання та утримання ОСОБА_1 неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Звенигородського районного Черкаської області від 24 грудня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Виконавчого комітету Вишневої міської ради Бучанського району Київської області про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком визнано неподаною та повернуто позивачу.

Роз`яснено, що повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення позовної заяви.

Ухвала суду мотивована тим, що позивачем не усунуто недоліки, вказані в ухвалі суду від 12 грудня 2024 року про залишення позовної заяви без руху.

В апеляційній скарзі, поданій через систему «Електронний суд» 08 січня 2025 року, представник ОСОБА_1 адвокат Коваленко Я.О., вважаючи оскаржувану ухвалу суду такою, що постановлена із грубим порушенням норм процесуального права, просив суд апеляційної інстанції скасувати ухвалу Звенигородського районного суду Черкаської області від 24 грудня 2024 року, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач виконав вимоги ухвали про залишення позовної заяви без руху, подавши до суду заяву про усунення недоліків з обгрунтуванням правомірності заявлених вимог, проте, судом було прийнято рішення про повернення позовної заяви.

Крім того, посилається на п. 4 ч. 1 ст. 23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», яким встановлено таку окрему підставу звільнення від призову на військову службу під час мобілізації, як наявність судового рішення про самостійне виховання та утримання одним із батьків дитини.

Просить також врахувати, що наявність рішення суду про визначення місця проживання дитини з батьком не надає позивачеві права на відстрочку, оскільки не встановлює факти, необхідні для її отримання згідно п. 4 ч. 1 ст. 23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Відзив на апеляційну скаргу на адресу Черкаського апеляційного суду не надходив.

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції про повернення заяви позивачеві (п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України) розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. З рештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог поданої апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступних висновків.

Визнавши неподаною та повертаючи позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Виконавчого комітету Вишневої міської ради Бучанського району Київської області про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не усунуто недоліки, вказані в ухвалі суду від 12 грудня 2024.

Також зазначив, що 23 грудня 2024 року на адресу суду надійшла від представника позивача заява на виконання ухвали суду, однак, вказані судом в попередній ухвалі недоліки, не усунуто.

Колегія суддів не може погодитися із такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Стаття 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини проголошено право на справедливий судовий розгляд.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статей 175-177, 185 ЦПК України, суддя, вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, перевіряє, чи має особа відповідно до статті 4 ЦПК України право на звернення до суду за захистом відповідного права чи інтересу, чи відповідає форма та зміст заяви вимогам закону, чи дотримані правила підсудності та чи немає інших установлених законом перешкод для відкриття провадження у справі.

Згідно з частиною третьою статті 175 ЦПК України позовна заява має містити зміст позовних вимог; ціну позову щодо вимог майнового характеру; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину, наявність підстав для звільнення від доказування та інше.

Частиною четвертою статті 177 ЦПК України передбачено, що до позовної заяви додається документ, що підтверджує сплату судового збору.

Відповідно до частини першої статті 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Згідно з частиною третьою статті 185 ЦПК України якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 із позовом про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком звернувся до суду через свого представника 09 грудня 2024 року через систему «Електронний суд».

Ухвалою Звенигородського районного суду Черкаської області від 12 грудня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано строк для усунення недоліків позовної заяви.

Залишаючи без руху позов ОСОБА_1 , суд виходив із того, що позовна заява не відповідає вимогам ст. 175 ЦПК України, оскільки не містить вимог позовного характеру. В своєму позові ОСОБА_1 просить встановити факт, що має юридичне значення та не вказує, які його права, свободи чи інтереси порушені, не визнаються або оспорюються відповідачем. На думку суду, не зрозуміло, в чому полягає суть спору між сторонами, оскільки з матеріалів позовної заяви вбачається, що судами вже вирішене питання утримання та визначення місця проживання дитини.

Також суд зазначив, що факт одноосібного виховання батьком дитини може бути встановлений лише як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини, однак, не може бути встановлений в результаті задоволення самостійної вимоги позовної заяви.

23 грудня 2024 року через систему «Електронний суд» представник позивача адвокат Коваленко Я.О. подав заяву про усунення недоліків, в якій зазначив, що ОСОБА_1 проживає разом з неповнолітнім сином ОСОБА_4 , а мати дитини проживає окремо. Також рішенням суду визначено місце проживання дитини разом з батьком. З наданих до позову доказів вбачається, що позивач самостійно утримує та виховує сина. Оскільки такий юридичний факт не можна встановлювати в порядку окремого провадження згідно постанови від 11.09.2024 у справі №201/5972/22, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом про встановлення такого факту. При цьому, просив врахувати, що наявність судового рішення про визначення місця проживання дитини з батьком не надає батькові права на відстрочку, оскільки не встановлює факти, необхідні для її отримання згідно вимог ст. 23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Ухвалою Звенигородського районного суду Черкаської області від 24 грудня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Виконавчого комітету Вишневої міської ради Бучанського району Київської області про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком визнано неподаною та повернуто заявнику з підстав, передбачених ч.3 ст. 185 ЦПК України.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів не погоджується із висновками суду першої інстанції.

У даній справі позивач просить суд встановити факт самостійного виховання ним дитини у порядку позовного провадження. Заявлені ОСОБА_1 у позовній заяві вимоги пов`язані з доведенням існування підстав для визнання (підтвердження) за ним певного соціально-правового статусу - батька, який самостійно виховує дитину, тому підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України).

Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України.

За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

У даній справі, ОСОБА_1 просить встановити факт самостійного виховання ним дитини.

За наведених підстав вбачається, що у даній справі наявний спір про право - зокрема, спір щодо участі одного з батьків у вихованні дитини та/або ухилення від участі у вихованні, який підлягає розгляду в порядку позовного провадження з обов`язковим залученням органу опіки та піклування (частини четверта, п`ята статті 19 СК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України).

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/2, доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Такий факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі, на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки, в такому питанні, завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини.

Факт, про встановлення якого просить ОСОБА_1, не підлягає з`ясуванню в порядку окремого провадження, оскільки з поданої заяви вбачається спір про право, який не може розглядатися в судовому порядку безвідносно до дій заінтересованих осіб щодо конкретних прав, свобод (пункти 84-86)».

З таких підстав було залишено без розгляду його заяву про встановлення факту самостійного виховання дитини батьком, яка була подана в порядку окремого провадження та зазначено, що дане питання має вирішуватись саме в межах спору про право між батьками дитини за загальним правилом у позовному провадженні.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20).

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала суду постановлена з порушенням норм процесуального права, без врахування положень процесуального закону, що регулюють спірні правовідносини, а тому апеляційну скаргу слід задовольнити, ухвалу суду першої інстанції скасувати з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції відповідно до вимог пункту 4 статті 379 ЦПК України.

Керуючись ст. ст.367,368,374,379,381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Коваленка Ярослава Олександровича задовольнити.

Ухвалу Звенигородського районного суду Черкаської області від 24 грудня 2024 року скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Виконавчий комітет Вишневої міської ради Бучанського району Київської області про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов, визначених ЦПК України.

Головуюча О.В. Карпенко

Судді О.М. Новіков

Л.І. Василенко