12 лютого 2025 року м. Одеса
Малиновський районний суд м. Одеси
в складі: головуючого судді Роїк Д.Я.
секретаря судових засідань Каілінй П.О.
розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та визнання права особистої власності,-
Позивачка звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та визнання права особистої власності.
В обґрунтування позовних вимог позивачка посилалась на те, що у період зареєстрованого шлюбу сторонами придбана спірна квартира АДРЕСА_1 , яка зареєстрована на ім`я відповідача, за отримані кошти від продажу власної квартири у місті Львові. Дана квартира належала на праві приватної власності в наступних частках: 2/3 частки квартирі належало позивачці на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Максимів Л.Д. 31.08.2016 року за реєстровим № 1737; інша 1/3 частка квартири належала позивачці на підставі Свідоцтва № НОМЕР_1 про право власності на квартиру, виданого Залізничною районною адміністрацією Львівської міської ради 13.02.2003 на підставі розпорядження № 85 від 13.02.2003, право власності на яку зареєстроване Львівським обласним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки 16.04.2003 за реєстраційним № 738789. У грудні 2019 року Позивачка разом з чоловіком та дитиною вирішують переїхати жити сім`єю до Одеси і 17 грудня 2019 року ОСОБА_1 продає квартиру, що їй належала на праві приватної власності за 762 292 грн, про що свідчить копія договору купівлі продажу посвідчена приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Комар С.С., реєстровий № 1486. Саме за отримані кошти від продажу власної квартири вона з чоловіком купує квартиру АДРЕСА_1 . При цьому, перебуваючи у шлюбі Позивачка працювала, отримувала дохід, про що свідчить копія з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, форма ОК-5, саме у зв`язку з переїздом до м. Одеси звільнилась 09.12.2019. Перебуваючи у шлюбі, Відповідач не працював так як погано розумів українську мову, доходу не отримував, проживав за рахунок Позивачки, поважної причини не отримувати самостійний заробіток (доход) не мав, догляд за дитиною не оформлював, адже відповідно до форми ОК-5 слідує, що соціальні виплати , по догляду за дитиною до трьох років отримувала Позивачка.Враховуючи наведене, просила суд поділити спільне майно подружжя та визнати особистою приватною власністю ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .
Позивачка та її представник в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином. Від представника позивачки надійшла заява про розгляд справи без участі позивачки та її представника.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений судом належним чином, відзив на позовну заяву не надано.
За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними у справі матеріалами та ухвалити заочне рішення.
Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, то відповідно до вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Перевіривши матеріали справи та дослідивши надані сторонами докази, суд вважає необхідним задовольнити позов ОСОБА_1 у повному обсязі.
Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.
07 квітня 2011 року Львівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області зареєстрований шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
В шлюбі у них народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 .
ІНФОРМАЦІЯ_2 під час шлюбу куплена квартира АДРЕСА_1 , яка складається в цілому з двох жилих кімнат та підсобних приміщень, загальною площею 37.4 кв. метрів, житловою площею 37.9 кв.м., що зареєстрована на ім`я відповідача.
Зазначене підтверджується договором купівлі продажу засвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., реєстровий номер 516.
Відповідно до п. 2 указаного договору купівлі- продажу продаж здійснено за 504 996 (п`ятсот чотири тисячі дев`ятсот дев`яносто шість) грн.
Договір купівлі продажу підписаний ОСОБА_2 та вчинений за згодою дружини ОСОБА_1 , про що указано у п.8 даного договору.
ОСОБА_1 належала квартира АДРЕСА_3 на праві приватної власності в наступних частках: 2/3 частки квартирі належало їй на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Максимів Л.Д. 31.08.2016 року за реєстровим № 1737; інша 1/3 частка квартири належала їй на підставі Свідоцтва № НОМЕР_1 про право власності на квартиру, виданого Залізничною районною адміністрацією Львівської міської ради 13.02.2003 на підставі розпорядження № 85 від 13.02.2003, право власності на яку зареєстроване Львівським обласним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки 16.04.2003 за реєстраційним № 738789.
17 грудня 2019 року ОСОБА_1 продає квартиру АДРЕСА_3 , що їй належала на праві приватної власності за 762 292 (сімсот шістдесят дві тисячі двісті дев`яносто дві) грн, про що свідчить договір купівлі- продажу посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Комар С.С., реєстровий № 1486.
При цьому, перебуваючи у шлюбі позивачка працювала, отримувала дохід, про що свідчить копія з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, форма ОК-5, звільнилась 09.12.2019.
Відповідачем не спростовано доводів позивачки, що спірна квартира куплена за її власні кошті, також не надано доказів, що він отримував самостійний заробіток (дохід), або здійснював догляд за дитиною, чи займався домашнім господарством, навчався чи хворів.
Відповідачем не надано до суду доказів, що джерелом набуття спірної квартири були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Натомість позивачкою доведено належними та допустимими доказами факт набуття спірної квартири АДРЕСА_1 за рахунок її власних коштів, що вона отримала при продажі власної квартири АДРЕСА_3 .
Приписами ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України, ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України встановлено, що майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.
За правилами ч. 1 ст. 69 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Статтею 71 Сімейного кодексу України встановлено, що спір про порядок поділу спільного сумісного майна подружжя може бути вирішений судом.
Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено: вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.
Нормами сімейного права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.
Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.
Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.
Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.
Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
Отже, виходячи із аналізу зазначених норм, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.
Вищевказане положення закону також кореспондується зі статтею 60 СК України, за якою майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).
У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
Щодо вирішення питання про розподіл судових витрат суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
На підставі викладеного, керуючись ст 4,12,81,223, 247,259,263-265,268, 280-282 ЦПК України суд -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та визнання права особистої власності - задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 5050 ( п`ять тисяч п`ятдесят) гривень 00 копійок.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України. Повторне заочне рішення позивач та відповідач можуть оскаржити в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржено з загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Повні відомості про учасників справи згідно з пунктом 4 частини 5 статті 265 ЦПК України:
Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ).
Відповідач: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_3 ).
Суддя Д.Я. Роїк