ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 608/1741/24Головуючий у 1-й інстанції Коломієць Н.З.
Провадження № 22-ц/817/35/25 Доповідач - Гірський Б.О.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого 2025 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Гірського Б.О.

суддів - Храпак Н.М., Костіва О.З.

за участю секретаря - Панькевич Т.І.,

представників Тернопільської обласної прокуратури

та позивача

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 608/1741/24 за апеляційною скаргою заступника керівника Тернопільської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Державної інспекції архітектури та містобудування України та Заводської селищної ради Чортківського району Тернопільської області на рішення Чортківського районного суду Тернопільської області від 23 вересня 2024 року (ухвалене суддею Коломієць Н.З.) в справі за позовом ОСОБА_1 до Заводської селищної ради Чортківського району Тернопільської області про визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

В липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом.

Обґрунтовуючи позовні вимоги посилався на те, що 04 жовтня 2019 року Заводська селищна рада Чортківського району Тернопільської області прийняла Рішення №1186 «Про надання дозволу гр. ОСОБА_1 на оформлення паспорта прив`язки», згідно якого він отримав дозвіл на оформлення паспорта прив`язки щодо розміщення комплексу тимчасових споруд (трьох) площею 100 кв. м. для здійснення торгів продуктами харчування по АДРЕСА_1 .

Зазначав, що на виконання вищевказаного рішення він розробив Паспорт прив`язки розміщення 3-х зблокованих тимчасових споруд для ведення підприємницької діяльності по АДРЕСА_1 від 26.01.2021 року. Паспорт прив`язки був дійсний до 26 січня 2024 року.

01 лютого 2021 року Заводська селищна рада в особі селищного голови Павлінської Л. Р. уклала з ним угоду про відшкодування за фактичне землекористування земельною ділянкою площею 200 кв.м. для обслуговування трьох зблокованих тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності. Угода набрала чинності з моменту підписання і діяла до 28.02.2022 року з правом пролонгації, згідно п. 4 даної Угоди.

01 грудня 2023 року Заводська селищна рада в особі селищного голови Павлінської Л.Р. уклала із ним договір оренди земельної ділянки площею 0,0252га, кадастровий номер :02:001:0137 із земель житлової та громадської забудови, яка розташована на території Заводської селищної ради в межах населеного пункту АДРЕСА_1 . Предметом даного договору є те, що орендодавець передав орендарю в строкове платне користування земельну ділянку для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, яка розташована за вказаною адресою. 07.12.2023 року даний Договір пройшов державну реєстрацію, номер запису про інше речове право: 52913279.

Зазначав, що в подальшому ним було проведено реконструкцію та переобладнання трьох зблокованих тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності в магазин літ. «А», загальною площею 81,7 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Стверджував, що ним було здійснено капітальну перебудову трьох зблокованих тимчасових споруд за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому магазин літ. «А» знаходиться в межах земельної ділянки, наданої Договором оренди для будівництва та обслуговування будівель торгівлі.

З урахуванням зазначеного, на підставі ст. 376 ЦК України просив визнати за ним право власності на самочинно побудовану нежитлову будівлю магазин за літ. «А», загальною площею 81,7 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Чортківського районного суду Тернопільської області від 23 вересня 2024 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на самочинно побудовану нежитлову будівлю магазин за літ. «А», загальною площею 81,7 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, заступник керівника Тернопільської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Державної інспекції архітектури та містобудування України та Заводської селищної ради Чортківського району Тернопільської області подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Звертає увагу на те, що в матеріалах справи відсутні дані щодо звернення ОСОБА_1 до органів державного архітектурно-будівельного контролю з метою узаконення самочинно збудованої будівлі магазину, а також про відмову цих органів у вирішенні спірного питання.

Посилається на висновок Верховного Суду, що міститься у постанові від 08.05.2024 року в справі №126/1663/23, згідно якого орган місцевого самоврядування не є належним відповідачем у справах про визнання права власності на самочинно збудований об`єкт.

Вважає, що судом першої інстанції при розгляді справи допущено неповноту з`ясування обставин, оскільки висновок про дотримання під час будівництва магазину будівельних, пожежних та інших норм зроблено на підставі доказів, які не відповідають вимогам ст.ст. 77, 79, 80 ЦПК України.

Вказує на те, що рішення Заводської селищної ради №981 від 27.11.2023 року не є доказом, який би дав можливість суду прийти до висновку про наявність підстав для застосування до спірних відносин ч.3 ст. 376 ЦК України.

Звертає увагу на те, що єдиним документом, у даному випадку, який підтверджує готовність є декларація, яка підлягає реєстрації відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю (ДІАМ), відтак стверджує, що Висновок спеціаліста ФОП ОСОБА_2 від 06.07.2024 року та Звіт про проведення технічного обстеження магазину, зроблений ФОП ОСОБА_2 не є належними, достовірними та достатніми доказами, оскільки вони не підтверджують факту готовності об`єкту до експлуатації та відповідності збудованого об`єкту саме архітектурним, будівельним нормам і правилам.

Вказує на те, що тимчасові споруди не є об`єктами, які підлягають введенню в експлуатацію, не є об`єктами нерухомості, а відтак не можуть бути реконструйовані, відповідно вважає, що судом зроблено невірний висновок, що проведена ОСОБА_1 реконструкція тимчасових споруд відповідає вимогам законодавства, а відтак є підставою для узаконення об`єкту нерухомості комерційного призначення.

Вважає, що суд прийшов до хибного висновку, що вищезгаданий об`єкт нерухомості збудований ОСОБА_1 після отримання ним у користування земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:0137, оскільки в матеріалах справи міститься технічний паспорт на магазин по АДРЕСА_2 , виготовлений ФОП ОСОБА_2 23.10.2023 року.

Також звертає увагу на те, що саме реєстрація права власності на самовільно збудований об`єкт, яка була проведена державним реєстратором 24.10.2023 року і анульована ним 10.04.2024 року, як помилкова, стала підставою для можливості отримання ОСОБА_1 у користування вищезазначеної комунальної земельної ділянки.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

В судовому засіданні представник Тернопільської обласної прокуратури - Осядач Н.А. підтримала вимоги апеляційної скарги з мотивів викладених у ній.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Калінніков М.О. заперечив проти задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

За ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено наступні обставини справи.

04 жовтня 2019 року Заводська селищна рада Чортківського району Тернопільської області прийняла Рішення №1186 «Про надання дозволу гр. ОСОБА_1 на оформлення паспорта прив`язки», згідно якого він отримав дозвіл на оформлення паспорта прив`язки щодо розміщення комплексу тимчасових споруд (трьох) площею 100 кв. м для здійснення торгів продуктами харчування по АДРЕСА_1 . На виконання вищевказаного рішення ОСОБА_1 розробив Паспорт прив`язки розміщення 3-х зблокованих тимчасових споруд для ведення підприємницької діяльності по АДРЕСА_1 від 26.01.2021 року. Паспорт прив`язки був дійсний до 26 січня 2024 року.

01 лютого 2021 року Заводська селищна рада в особі селищного голови Павлінської Л.Р. уклала із ОСОБА_1 угоду про відшкодування за фактичне землекористування земельною ділянкою площею 200 кв. м для обслуговування трьох зблокованих тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності. Угода набрала чинності з моменту підписання і діяла до 28.02.2022 року з правом пролонгації згідно п. 4 даної Угоди.

01 грудня 2023 року Заводська селищна рада в особі селищного голови Павлінської Л.Р. уклала із ОСОБА_1 договір оренди земельної ділянки площею 0,0252 га, кадастровий номер :02:001:0137 із земель житлової та громадської забудови, яка розташована на території Заводської селищної ради в межах населеного пункту АДРЕСА_1 . Предметом даного договору є те, що орендодавець передав орендарю в строкове платне користування земельну ділянку для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, яка розташована за вказаною адресою. 07.12.2023 року даний Договір пройшов державну реєстрацію, номер запису про інше речове право: 52913279.

В подальшому ОСОБА_1 було проведено реконструкцію та переобладнання трьох зблокованих тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності в магазин літ. «А», загальною площею 81,7 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Магазин літ. «А» знаходиться в межах земельної ділянки, наданої Договором оренди для будівництва та обслуговування будівель торгівлі.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні законодавчі підстави для введення в експлуатацію спірної будівлі до звернення до суду з цим позовом та вважав, що висновком спеціаліста ФОП ОСОБА_2 від 06 липня 2024 року підтверджено те, що позивач здійснював будівництво (реконструкцію) об`єкта з додержанням архітектурних, будівельних, інших норм і правил, із використанням земельної ділянки за її цільовим призначенням і не порушено права інших осіб.

Колегія суддів не погоджується із такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 331 ЦК України встановлено, що право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

У частині четвертій статті 373 ЦК України зазначено, що власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення.

Право власника на забудову земельної ділянки здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням (частина третя статті 375 ЦК України).

Відповідно до змісту частини четвертої статті 375 ЦК України у разі, коли власник здійснює на його земельній ділянці самочинну забудову, її правові наслідки встановлюються статтею 376 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

З огляду на спеціальне застереження, наведене у частині другій статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

У пункті 45 постанови від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16-ц Велика Палата Верховного Суду наголосила, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 вересня 2021 року у справі№ 359/5719/17 зазначила, що особа не набуває права власності на об`єкт самочинного будівництва (пункт 148).

Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (частина друга статті 375 ЦК України), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це право не порушує права інших осіб (частина п`ята статті 376 ЦК України).

Відповідно до статті 392 ЦК України власник може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує його право власності.

Вирішуючи справу за позовом власника (землекористувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов`язані встановити усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушення будівельних норм та правил.

На підставі частини третьої статті 376 ЦК України суд може задовольнити позов про визнання права власності на самочинно збудоване майно на земельній ділянці, яка перебуває у власності особи, за умови, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією, а також у разі, якщо ці обставини були предметом розгляду компетентного державного органу (частина третя статті 375 ЦК України).

Відповідно до статті 8 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» планування та забудова земельних ділянок здійснюється їх власниками чи користувачами в установленому законодавством порядку.

Держава гарантує, що при здійсненні містобудівної діяльності повинні бути забезпечені: розробка містобудівної документації, проектів конкретних об`єктів згідно з вихідними даними на проектування, з дотриманням норм і правил; розміщення і будівництво об`єктів відповідно до затверджених у встановленому порядку містобудівної документації та проектів цих об`єктів; раціональне використання земель та територій для містобудівних потреб, підвищення ефективності забудови та іншого використання земельних ділянок; охорона культурної спадщини, збереження традиційного характеру середовища населених пунктів; урахування державних та громадських інтересів при плануванні та забудові територій; урахування законних інтересів та вимог власників або користувачів земельних ділянок та будівель, що оточують місце будівництва; інформування через медіа громадян про плани перспективного розвитку територій і населених пунктів, розміщення важливих містобудівних об`єктів; участь громадян, об`єднань громадян в обговоренні містобудівної документації, проектів окремих об`єктів і внесення відповідних пропозицій до державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій; захист прав громадян та громадських організацій згідно із законодавством (стаття 5 Закону України «Про основи містобудування»).

При вирішенні спору про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно суд має виходити з того, що право на виконання будівельних робіт виникає у забудовника лише за наявності документів, які надають право виконувати будівельні роботи та передбачені статтями 26, 29-31 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а також у передбачених законом випадках отримання дозволу на виконання будівельних робіт (статті 34, 37 цього Закону).

Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів належить до одного з етапів проектування та будівництва об`єктів, що здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок (пункт 5 частини п`ятої стаття 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

Частиною другою статті 36 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено заборону на виконання будівельних робіт без подання повідомлення про початок виконання будівельних робіт.

Частиною восьмою статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівельної діяльності» передбачено, що експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих в експлуатацію, забороняється.

Аналогічна норма закріплена у пункті 12 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461.

Відповідно до статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівельної діяльності», пункту 3 Порядку № 461 прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації протягом десяти робочих днів з дня реєстрації заяви. Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів із середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками, а також комплексів (будов), до складу яких входять об`єкти з різними класами наслідків (відповідальності), здійснюється на підставі акта готовності об`єкта до експлуатації шляхом видачі відповідними органами державного архітектурно-будівельного контролю сертифіката.

Визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, який не прийнятий до експлуатації, за відсутності відомостей про його відповідність вимогам державних будівельних норм, в судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено. Подібний висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 квітня 2023 року у справі № 511/2303/19, а також в постановах Верховного Суду від 25 серпня 2020 року у справі № 760/21223/17-ц, від 28 лютого 2023 року у справі № 466/6895/19.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Тлумачення статті 51 ЦПК України свідчить, що належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом.

Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Виходячи з наведеного, якщо позивач не заявляє клопотання про залучення інших співвідповідачів у справах, в яких наявна обов`язкова співучасть, тобто коли неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі в якості співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні позову (постанова Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 200/8461/15-ц).

З урахуванням вказаного визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом.

Суд зобов`язаний визначити суб`єктний склад спору залежно від характеру правовідносин і норми матеріального права, які підлягають застосуванню.

Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України).

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 7 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» управління у сфері містобудівної діяльності та архітектурно-будівельного контролю здійснюється шляхом надання (отримання, реєстрації), відмови у видачі чи анулювання (скасування) документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів (крім анулювання (скасування) документів, що засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів) центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду, через головних інспекторів будівельного нагляду - щодо об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними (СС1), середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками, розташованих за межами населених пунктів і на території кількох адміністративно-територіальних одиниць, щодо об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з середніми наслідками (СС2), розташованих у межах сіл, селищ та міст (крім міст, які є адміністративними центрами областей, міст з чисельністю населення понад 50 тисяч, міст Києва та Севастополя), а також щодо всіх об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів із значними наслідками (СС3), розташованих у межах населених пункті.

Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 23 грудня 2020 року № 1340 «Деякі питання функціонування органів архітектурно-будівельного контролю та нагляду», яка набрала чинності 30 грудня 2020 року, утворено Державну інспекцію архітектури та містобудування України (далі - ДІАМ), затверджено Положення про ДІАМ.

Пунктом 1 Положення про ДІАМ визначено, що ДІАМ є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра розвитку громад та територій і який реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду.

Згідно з пунктом 3 Положення про ДІАМ основним завданням ДІАМ є реалізація державної політики з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду, а саме: підготовка та внесення на розгляд Міністра пропозицій щодо забезпечення формування державної політики з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду; здійснення в межах повноважень, визначених законом, державного архітектурно-будівельного контролю за дотриманням замовниками, підприємствами, що надають технічні умови щодо інженерного забезпечення об`єкта будівництва, архітекторами та іншими проектувальниками, підрядниками, експертами, експертними організаціями та відповідальними виконавцями робіт, інженерами-консультантами, власниками будівель та лінійних споруд вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил під час виконання підготовчих та будівельних робіт; здійснення державного архітектурно-будівельного нагляду за дотриманням вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил територіальними органами ДІАМ, уповноваженими органами містобудування та архітектури, структурними підрозділами Київської та Севастопольської міських держадміністрацій та виконавчими органами сільських, селищних, міських рад з питань державного архітектурно-будівельного контролю, іншими органами, що здійснюють контроль у сфері містобудівної діяльності (далі - об`єкти нагляду), під час провадження ними містобудівної діяльності; ліцензування видів господарської діяльності з будівництва об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів із середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками, та здійснення контролю за додержанням суб`єктами господарювання ліцензійних умов провадження видів господарської діяльності з будівництва об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів із середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками.

ДІАМ відповідно до покладених на неї завдань видає дозволи на виконання будівельних робіт, реєструє повідомлення про внесення змін до них, відмовляє у видачі таких дозволів, анулює дозволи на виконання будівельних робіт; приймає в установленому порядку в експлуатацію закінчені будівництвом об`єкти (видає сертифікати про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта або відмовляє в їх видачі, реєструє декларації про готовність об`єкта до експлуатації, внесення змін до них, а також повертає такі декларації та скасовує їх реєстрацію) (підпункти 15-2, 15-3 пункту 4 Положення про ДІАМ).

Підпунктом 11 пункту 6 Положення про ДІАМ передбачено, що ДІАМ для виконання покладених на неї завдань має право проводити претензійно-позовну роботу, звертатися до суду з позовами щодо захисту своїх прав та законних інтересів.

ДІАМ здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи (пункт 7 Положення про ДІАМ).

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 15 вересня 2021 року № 960 «Питання Державної інспекції архітектури та містобудування», яка набрала чинності 15 вересня 2021 року, Кабінет Міністрів України вирішив погодитися з пропозицією Міністерства розвитку громад та територій про можливість здійснення ДІАМ повноважень і виконання функцій з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду. Цією постановою визнано такою, що втратила чинність постанову Кабінету Міністрів України від 09 липня 2014 року № 294 «Про затвердження Положення про Державну архітектурно-будівельну інспекцію України» та інші пов`язані з нею постанови.

Відповідно до підпункту 1 пункту «б» частини першої статті 31 Закону України «Про місцеве самоврядування», до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження надання (отримання, реєстрація) документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, здійснення державного архітектурно-будівельного контролю та прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів у випадках та відповідно до вимог, встановлених Законом України«Про регулювання містобудівної діяльності».

За змістом пункту 7 частини першої статті 7 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» управління у сфері містобудівної діяльності та архітектурно-будівельного контролю здійснюється шляхом надання (отримання, реєстрації), відмови у видачі чи анулювання (скасування) документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів (крім анулювання (скасування) документів, що засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів) виконавчими органами з питань державного архітектурно-будівельного контролю сільських, селищних, міських рад (крім міських рад населених пунктів, які є адміністративними центрами областей, та міських рад населених пунктів з чисельністю населення понад 50 тисяч) - щодо об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), розташованих у межах відповідних населених пунктів.

Зі змісту наведеної норми слідує, що органом, уповноваженим здійснювати державний архітектурно-будівельний контроль на території населених пунктів щодо об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними (СС1) наслідками, є, зокрема, виконавчий орган з питань державного архітектурно-будівельного контролю сільської, селищної рад населеного пункту.

Частиною другою статті 7 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачено, що у разі якщо сільські, селищні, міські ради не утворили виконавчі органи з питань державного архітектурно-будівельного контролю, повноваження таких органів виконує центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду, через відповідних головних інспекторів будівельного нагляду.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що Заводська селищна рада Чортківського району утворила виконавчий орган з питань державного архітектурно-будівельного контролю, відтак у даному випадку повноваження такого органу виконує центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду, яким є ДІАМ.

З урахуванням вищезазначеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що Заводська селищна рада Чортківського району Тернопільської області не уповноважена здійснювати в установленому законодавством порядку державний архітектурно-будівельний контроль та нагляд, а також не має повноважень вирішувати питання прийняття об`єктів будівництва в експлуатацію, тобто не є компетентним органом у справі про визнання права власності на самочинне будівництво, а таким органом є ДІАМ.

Такий висновок узгоджується із висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 30 серпня 2023 року у справі № 307/3457/20.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що всупереч встановленого нормативно-правовими актами порядку прийняття в експлуатацію збудованого об`єкту, ОСОБА_1 не подав до ДІАМ декларацію про готовність до експлуатації об`єкта, тобто не звернувся до компетентного органу державного архітектурно-будівельного контролю про прийняття самочинно збудованого об`єкту в експлуатацію, а пропустивши цей процедурний етап, звернувся безпосередньо до суду із даним позовом.

Висновок суду першої інстанції про те, що відсутні законодавчі підстави для введення в експлуатацію спірної будівлі до звернення до суду з цим позовом є помилковими та суперечать вищенаведеним нормативно-правовим нормам.

Так, земельна ділянка, на якій позивач побудував спірне майно, належить Заводській селищній раді на праві комунальної власності, а тому вона може бути співвідповідачем у даній справі.

Однак до участі в справі у якості співвідповідача не було залучено особу, права та обов`язки якої стосуються позовних вимог, а саме - ДІАМ, яка уповноважена здійснювати в установленому законодавством порядку державний архітектурно-будівельний контроль та нагляд.

Якщо позивач не заявляє клопотання про залучення інших співвідповідачів у справах, в яких наявна обов`язкова співучасть, тобто коли неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі в якості співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні позову (постанова Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 200/8461/15-ц).

На вказані обставини суд першої інстанції уваги не звернув.

Відтак колегія суддів приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на самочинне будівництво з вищенаведених підстав.

Такі висновки апеляційного суду кореспондуються із висновками Верховного Суду, що містяться у постанові від 08 травня 2024 року в справі №126/1663/23.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням зазначеного, апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу заступника керівника Тернопільської обласної прокуратури задовольнити.

Рішення Чортківського районного суду Тернопільської області від 23 вересня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Заводської селищної ради Чортківського району Тернопільської області про визнання права власності відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (с. Пастушне, Чортківський район Тернопільська область, рнокпп НОМЕР_1 ) на користь Тернопільської обласної прокуратури (вул. Листопадова, 4 м. Тернопіль, ) 3 323 грн. 85 коп. сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст постанови складено 04 березня 2025 року.

Головуючий Гірський Б.О.

Судді: Храпак Н.М.

Костів О.З.