Дата документу 26.02.2025 Справа № 2-1674/2011
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 2-1674/2011 Головуючий у 1-й інстанції: Блажко У.В.
Провадження № 22-ц/807/556/25 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого,судді-доповідача суддів: за участю секретаря Подліянової Г.С., Кочеткової І.В., Кухаря С.В., Отащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника, адвоката Вельможка Олега Олександровича на ухвалу Заводського районного суду м. Запоріжжя від 07 січня 2025 року у справі за скаргою ОСОБА_1 про зобов`язання Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) зняти арешт з майна боржника, стягувач: Запорізька обласна Кредитна спілка «Довіра, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вищезазначеною скаргою про зобов`язання Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) зняти арешт з майна боржника, стягувач: Запорізька обласна Кредитна спілка «Довіра».

В обґрунтування скарги посилається на те, що у травні 2024 року ОСОБА_1 , бажала здійснити угоду із розпорядження її нерухомим майном, та довідалася про існування заборони на відчуження всього належного їй майна.

У відповіді Лівобережного відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі від 17 травня 2024 року на адвокатський запит було отримано наступну інформацію. На виконанні у відділі перебувало виконавче провадження №44212775 з примусового виконання виконавчого листа від 20 лютого 2012 року № 2-1674/2011 виданого Заводським районним судом м. Запоріжжя, про стягнення з ОСОБА_1 на користь Запорізької обласної кредитної спілки «Довіра» заборгованості у розмірі 573300,00 грн, судового збору у розмірі 850 грн, витрат 60 з кожного.

01 серпня 214 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

09 серпня 2014 державним виконавцем у рамках даного виконавчого провадження винесена постанова про арешт боржника та оголошення заборони на його відчуження серія та номер 44212775, якою накладений арешт на все нерухоме майно боржника ОСОБА_1

23 грудня 2014 державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 5 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з відсутністю інформації про місце проживання боржника, невстановленням місця роботи та джерел доходів боржника.

У зв`язку з тим, що строки пред`явлення виконавчого листа закінчилися, на виконанні в органах виконавчої служби та у приватних виконавців з 2014 року відсутні виконавчі провадження з примусового виконання виконавчого листа Заводського районного суду м. Запоріжжя від 20 лютого 2012 року №2-1674/2011, у застосуванні такого примусового заходу виконання рішення як арешт майна відпала необхідність.

На підставі вищевикладеного ОСОБА_1 , просила зобов`язати Лівобережний відділ державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) зняти арешт з усього майна ОСОБА_1 , накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: 44212775, виданий 09 серпня 2014, видавник: ОСОБА_2 , Заводський відділ державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції (реєстраційний номер обтяження 15690580 від 10 вересня 2014 року).

Ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 07 січня 2025 року у задоволенні скарг відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 , представник, адвокат Вельможко Олег Олександрович подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким скаргу ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції не врахував, що 23 грудня 2014 року виконавчий документ у виконавчому провадженні №44212775 було повернуто стягувачу, відповідно всі строки на його повторне подання сплили, оскільки після 23 грудня 2014 року стягувач із вказаним виконавчим документом до виконавчої служби не звертався. Матеріали справи виконавчого провадження знищенні у зв`язку із закінченням строку його зберігання. Вказаний арешт є чинним більше 9 років за відсутності відкритого виконавчого провадження. На думку скаржника, наявність протягом тривалого часу (в даному випадку понад 10 років) не скасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності (завершення) виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України, до суду не надходило. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

ОСОБА_1 , його представник адвокат Вельможко О.О., будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, а саме ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку, що підтверджується наявними в матеріалах справи поштовим повідомленням про вручення рекомендованого поштового відправлення судової повістки повідомлення (а.с.99), шляхом надсилання та доставлення 07 лютого 2025 року судової повістки-повідомлення в електронний кабінет адвоката Вельможко О.О. підсистеми «Електронний суд» (а.с.97), до апеляційного суду не з`явилися. Представник ОСОБА_1 , адвокат Вельможко О.О. через підсистему «Електронний суд» 21 лютого 2025 року направив на адресу апеляційного суду клопотання про проведення судового засідання без участі сторони апелянта (а.с.100-102). Лівобережний відділ державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), стягувач, Запорізька обласна кредитна спілка «Довіра», будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи ( а. с. 84- 85) до апеляційного суду не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, будь яких клопотань про розгляд справи за їх відсутності не надали.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

При цьому, колегія суддів зауважує, що Європейський суд з прав людини у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" ("Alimentaria Sanders S.A. v. Spain", рішення від 7 липня 1989 року, заява №11681/85, п. 35) зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Апеляційний суд виходить з того, що якщо сторони та/або їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін чи їх представників, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Оскільки учасники справи були належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справи ОСОБА_1 реалізував своє право на викладення відповідних аргументів у апеляційній скарзі, та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), апеляційний суд вважає за потрібне розглянути справу в даному судовому засіданні за відсутності ОСОБА_1 та його представника, адвоката Вельможко О.О., Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), стягувача, Запорізької обласної кредитної спілки «Довіра».

В силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з того, що державний виконавець повернув виконавчий документ стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-Х1V. Таке повернення не є підставою для зняття арешту з майна боржника. Борг за виконавчим провадженням не повернутий. Права заявниці державний виконавець у виконавчому провадженні ВП № 48568410 не порушив.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено, що рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 04 жовтня 2011 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 25 січня 2012 року у справі №2-1674/2011, задоволено позов Запорізької обласної кредитної спілки «Довіра» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 : розірваний кредитний договір № 10535 від 24 грудня 2008 року, укладений між Запорізькою обласною кредитною спілкою «Довіра» та ОСОБА_3 , стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за кредитним договором 573300, 00 гривень, стягнуто з кожного по 850 гривень за сплату держмита та по 60 гривень за сплату витрат на інформаційно-технічне забезпечення процесу. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до Запорізької обласної кредитної спілки «Довіра», третя особа: ОСОБА_1 , про захист прав споживача та визнання кредитного договору частково недійсним відмовлено.

На виконання зазначеного рішення Заводським районним судом м. Запоріжжя було видано виконавчі листи, які пред`явлено для примусового виконання.

Згідно з відомостями з автоматизованої системи виконавчого провадження від 17 травня 2024 року з 01 серпня 2014 року по 23 грудня 2014 року на виконанні Заводського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції перебувало виконавче провадження №44212775 з примусового виконання виконавчого листа № 2-1674/2011 від 20 лютого 2012 року, виданого Заводським районним судом м. Запоріжжя на користь Запорізької обласної кредитної спілка «Довіра» заборгованості у розмірі 573300,00 грн, судового збору 850 гривень, витрат по 60 гривень з кожного. Боржником зазначена у виконавчому провадженні ОСОБА_1 (а.с. 4,5-6).

Листом від 17 травня 2024 року № 48359/1-29.24-35 та Листом від 08 серпня 2024 року № 69627/1-29.24-35 Лівобережний відділ державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) повідомив ОСОБА_1 , що на виконанні у відділі перебувало виконавче провадження №44212775 з примусового виконання виконавчого листа від 20 лютого 2012 року №2-1674/2011 виданого Заводським районним судом м. Запоріжжя, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ЗОКС «Довіра» заборгованість у розмірі 573 300 грн, судового збору 850 грн, витрат 60 грн з кожного.

Боржник: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 . Стягувач: Запорізька обласна кредитна спілка «Довіра», , адреса: м. Запоріжжя, пр. Металургів, 12.

01 серпня 2014 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження .

09 серпня 2014 року державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та внесено обтяження у відповідні реєстри, номер запису про обтяження 6946827 (спеціальний розділ) Дата, час державної реєстрації: 10.09.2014 12:10:37 Державний реєстратор: Шевченко Алла Іванівна, Запорізьке міське управління юстиції Запорізька обл.

09 серпня 2014 року державним виконавцем винесено постанову про стягнення виконавчого збору.

09 серпня 2014 року державним виконавцем винесено постанову про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження.

23 грудня 2014 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу (згідно п. 5 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження») (Виходом за адресою вказаною у виконавчому документі: АДРЕСА_1 неможливо встановити постійне місце проживання боржника, згідно довідки з АД сектору боржник зареєстрований за вказаною адресою, але постійно не проживає, інше місце проживання, перебування боржника встановити не вдалося, згідно відповіді ВДАІ за боржником відсутня реєстрація автотранспортного засобу, УПФУ боржник на обліку не перебуває, ДПІ відкриті розрахункові рахунки відсутні, місце роботи та джерела доходу встановити не вдалося. Суму боргу, виконавчий збір не стягнуто) (в редакції на той час).

Наразі вищезазначене виконавче провадження завершено і на виконанні у відділі не перебуває, відсутня інформація, щодо фактичного виконання рішення ( а.с. 4).

Додатково Лівобережний відділ державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) у листі № 69627/1-29-24-35 від 08 квіня 2024 року повідомив, що на виконанні у відділі також перебували на виконанні виконавчі провадження, за вищевказаним виконавчим листом , про стягнення з ОСОБА_1 :заборгованості.

Виконавче провадження 24951380 з примусового виконання виконавчого листа від 10 січня 2011 року №2-4066/2010 виданого Заводським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_4 , та ОСОБА_1 на користь ЗОКС «Довіра» суму боргу у розмірі 573 300 грн, з кожного по 850 грн, сплата по державному миту, 60 грн з кожного за сплату витрат на ІТЗ.

11 березня 2011 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

12 квітня 2011 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» відсутність у боржника майна.

Виконавче провадження №39727900 з примусового виконання виконавчого листа від 20 лютого 2012 року №2-1674/2011 виданого Заводським районним судом, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ЗОКС «Довіра» суму боргу у розмірі 575 120 грн.

12 вересня 2013 року державним виконавцем винесено постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження п. 8 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» інші обставини (В пакеті документів про відкриття виконавчого провадження відсутні договір іпотеки та документи, які підтверджують право власності боржника на нерухоме майно на яке необхідно звернути стягнення).

Виконавче провадження №40156034 з примусового виконання виконавчого листа від 20 лютого 2012 року №2-1674/2011 виданого Заводським районним судом, про солідарне стягнення з ОСОБА_1 на користь ЗОКС «Довіра» заборгованість за кредитним договором та судові витрати, усього 575 120 грн.

14 жовтня 2013 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

25 листопада 2013 року державним виконавцем винесено постанову про повергнення виконавчого документа стягувачу п. 4 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», стягувач перешкоджає провадженню або не здійснює авансування (стягувачем не надано документів відносно реєстрації земельної ділянки за боржником ОСОБА_1 по АДРЕСА_2 , які потрібні при реалізації житлового будинку, що перешкоджають проведенню виконавчих дій передбачених цим Законом, незважаючи на попередження державного виконавця про повернення йому виконавчого документу.

Головним державним виконавцем Якименко Н.В. 09 серпня 2014 року винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження, внесено обтяження у відповідні реєстри, номер запису про обтяження 6946827 (спеціальний розділ), дата, час державної реєстрації: 10.09.2014, вид обтяження: арешт нерухомого майна, опис предмета обтяження: все нерухоме майно.

09 серпня 2014 року винесені постанова про стягнення виконавчого збору та постанова про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій.

Постановою державного виконавця від 23 грудня 2014 року, винесеною у виконавчому провадженні № 44212775, виконавчий лист від 20 лютого 2012 № 2-1674/2011 повернуто стягувачу на підставі пункту 5 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції, чинній на момент прийняття рішення державним виконавцем. Підставою для повернення постанови визначено: виходом за адресою, вказаною у виконавчому документів: АДРЕСА_1 , неможливо встановити постійне місце проживання боржника, згідно довідки з АД сектору боржник зареєстрований за вказаною адресою, але постійно не проживає, інше місце проживання, перебування боржника встановити не вдалося, згідно з відповіддю ВДАІ за боржником відсутня реєстрація автотранспортного засобу, в УПФУ боржник на обліку не перебуває, відкриті розрахункові рахунки за відомостями ДПІ відсутні, місце роботи та джерела доходів встановити не вдалося.

Виконавче провадження №48568410 з примусового виконання виконавчого листа від 20 лютого 2012 року №2-1674/2011 виданого Заводським районним судом, про солідарне стягнення з ОСОБА_1 на користь ЗОКС «Довіра» заборгованість у розмірі 574 210 грн.

31 серпня 2015 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

21 грудня 2015 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу п. 5 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», неможливо встановити особу боржника, з`ясувати місце проживання боржника, (у результаті вжитих державним виконавцем заходів неможливо встановити місце проживання боржника за адресою, вказаною у виконавчому документі, боржник не мешкає, що підтверджується актом державного виконавця).

Виконавче провадження № 49071031 з примусового виконання виконавчого листа від 20 серпня 2015 року №332/1214/15-ц виданого Заводським районним судом м. Запоріжжя, про стягнення з ОСОБА_4 та ОСОБА_1 судового збору з кожного по 121,80 грн.

23 жовтня 2015 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

21 грудня 2015 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу п.2 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження», відсутність у боржника майна, в результаті проведених виконавчих дій не виявлено майна боржника, на яке згідно Закону може бути звернено стягнення, що підтверджується актом державного виконавця та відповідями з ДАІ, ДПІ, УПФУ, Державного реєстру речових прав. Місце роботи боржника встановити не вдалось.

Виконавче провадження №51021885 з примусового виконання виконавчого листа від 20 серпня 2015 року №2332/1214/15-ц виданого Заводським районним судом, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ЗОКС «Довіра» заборгованість у розмірі 574 210 грн.

13 травня 2016 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

21 грудня 2017 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», (Законом України №1304-VII від 03 червня 2014 року «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути примусово стягнуте нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті).

Наразі всі вищезазначені виконавчі провадження завершено і на виконанні у відділі не перебувають, відсутня інформація, щодо повного фактичного виконання рішень.

На даний час виконавчі провадження строки зберігання яких закінчилися знищено, відповідно до Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженого наказом №2274/5 від 25 грудня 2008 року Міністерством юстиції України п. 9.9 «строк зберігання завершених виконавчих проведень, переданих на зберігання, становить (три) роки, крім виконавчих проваджень, завершених за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить 1 рік. Після чого вони підлягають знищенню по п. 9.10 документи органу виконавчої служби через закінчення строку їх зберігання підлягають знищенню». Підстави для зняття арешту з майна у державного виконавця відсутні ( а.с. 7-8).

Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до частин другої, третьої статті 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказував у своїх рішеннях, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», № 18357/91, § 40).

Виконання судових рішень у справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду й ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статями 6, 13 Конвенції.

Саме такий принцип застосовує ЄСПЛ у своїй сталій практиці, зазначаючи, що виконання судових рішень є невід`ємною частиною судового процесу, оскільки без цієї стадії судового процесу сам факт прийняття будь-якого рішення суду втрачає сенс. Саме на цій стадії судового процесу завершується відновлення порушених прав особи.

ЄСПЛ неодноразово наголошував у своїх рішеннях, що право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції, також захищає і виконання остаточних та обов`язкових судових рішень (рішення у справах «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року, «Ясіун`єне проти Литви» від 06 березня 2003 року, «Руйану проти Румунії» від 17 червня 2003 року, «Півень проти України» від 29 червня 2004 року).

Існування заборгованості, яка підтверджена остаточним і обов`язковим для виконання судовим рішенням, дає особі, на користь якої таке рішення винесено, підґрунтя для «законного сподівання» на виплату такої заборгованості і становить «майно» цієї особи у розумінні статті 1 Першого протоколу (рішення ЄСПЛ у справі «Агрокомплекс проти України» від 25 липня 2013 року).

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції.

Згідно з частиною п`ятою статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Частиною першою статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх в добровільному порядку, на час видачі виконавчого листа від 09 лютого 2009 року № 2-258/08 та пред`явлення його до виконання були врегульовані Законом № 606-XIV, який втратив чинність 05 жовтня 2016 року.

За змістом статті 11 Закону № 606-XIV державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом. Державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Відповідно до частини першої статті 30 Закону № 606-XIV державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження - згідно із статтею 49 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу - згідно із статтею 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно із статтею 48 цього Закону.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 47 Закону № 606-XIV виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у результаті вжитих державним виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, з`ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи, місце проживання, перебування боржника - фізичної особи (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини, за якими мають бути стягнуті кошти чи інше майно, та інші виконавчі документи, що можуть бути виконані за безпосередньої участі боржника).

Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону (частина п`ята статті 47 Закону № 606-XIV).

Пунктом 8 частини першої статті 49 Закону № 606-XIV передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Згідно з частиною другою статті 50 Закону № 606-XIV у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Отже, з огляду на наведені норми Закону № 606-XIV, у разі повернення виконавчого документа стягувачу, виконавче провадження не є закінченим.

Оскільки повернення виконавчого листа з підстав, передбачених пунктом 5 частини першої статті 47 Закону № 606-XIV, не позбавляє стягувача права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону, тому на час повернення виконавчого листа стягувачу у державного виконавця були відсутні передбачені Законом підстави для зняття арешту з майна боржника.

Звертаючись із даною скаргою, ОСОБА_1 обґрунтовувала свої вимоги тим, що виконавчий документ повернутий стягувачу 23 грудня 2014 року на підставі пункту 7 частини першої статті 47 Закону України "Про виконавче провадження" N 606-XIV, і стягувач у визначений строк повторно не пред`явив виконавчий лист до виконання, внаслідок чого обмеження у розпорядженні майном втратили юридичне значення.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні скарги, вважав, що повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для закінчення виконавчого провадження. Саме із його закінченням, а не з поверненням виконавчого документа стягувачеві пов`язана можливість зняття арешту з майна та заборони відчуження останнього.

ОСОБА_1 як боржник у виконавчому провадженні з виконання судового рішення оскаржує арешт свого майна, який накладений державним виконавцем з метою виконання цього рішення.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом першої інстанції, що за виконавчим листом від 20 лютого 2012 року № 2-1674/2011 виданого Заводським районним судом м. Запоріжжя, про стягнення з ОСОБА_1 на користь Запорізької обласної кредитної спілки «Довіра» заборгованості у розмірі 573 300, 00 грн, судового збору 850 грн, витрат по 60 гривень з кожного., починаючи з 2012 року з примусового виконання зазначеного виконавчого листа державним виконавцем неодноразово відкривалось виконавче провадження та виносилися постанови про його повернення стягувачу на підставі пункту 5 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження».

Останній раз виконавче провадження державним виконавцем було відкрито 13 травня 2016 року та 21 грудня 2017 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», (Законом України №1304-VII від 03 червня 2014 року «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути примусово стягнуте нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті).

Отже, рішення суду, на виконання якого Заводським районним судом м. Запоріжжя 20 лютого 2012 року було видано виконавчий лист №2-1674/2011, не виконано, заборгованість у розмірі 573 300 грн не сплачено та повернуто 21 грудня 2017 року стягувачу на підставі п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження»,що також не спростовано ОСОБА_1 ..

Таким чином, посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, що останній раз виконавче провадження було повернуто стягувачу 23 грудня 2014 року і після цього стягувач із вказаним виконавчим документом до виконавчої служби не звертався, не заслуговує на увагу, оскільки спростовується матеріалами справи.

Верховний Суд у своїх постановах приходив до висновку, що оскільки державним виконавцем на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону № 606-Х11 повернув виконавчий документ стягувачу, а не органу, який його видав, то виконавче провадження є незавершеним. Тому відсутні підстави для зняття арешту, передбачені на час винесення державним виконавцем постанови про повернення документа стягувачу у 2014 році за статтею 50 Закону № 606-Х1V і на час розгляду скарги за статтею 59 Закону № 1404-V111 ( дивись у постановах Верховного Суду від 29 березня 2023 року у справі № 202/1182/22, від 15 лютого 2023 року у справі № 202/1183/22, від 26 квітня 2022 року у справі № 242/4601/20, в ухвалі від 14 вересня 2023 року у справі № 754/19209/21.

Разом із цим Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 27 березня 2020 року у справі № 817/928/17 сформував протилежний висновок щодо застосування положень законів № 606-Х11, № 1404-V111.

Верховний Суд у цій постанові вислував, що згідно зі статтею 30, частини першої другої статті 50 Закону № 606-Х11 як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчих документів з різних підстав є завершення виконавчого провадження, після чого ніякі інші дії державний виконавець не вчиняє. Незняття арешту з майна боржника у виконавчому провадженні у разі повернення виконавчого документа стягувачу є протиправною бездіяльністю органу державної виконавчої служби, тому порушене право боржника слід захистити шляхом зобов`язання відповідача зняти арешт з нерухомого майна позивача.

Аналогічні висновки сформував також Верховний Суд у постановах від 08 червня 2022 року у справі № 522/8685/13 та у постанові від 10 січня 2024 року у справі № 569/6234/22.

В Ухвалі Верховного Суду від 15 травня 2024 року у справі № 333/395/22, провадження № 14-55 цс24 Велика Палата виснувала, що в адміністративній справ № 817/928/17, від висновків у якій пропонується відступити, на відміну від цивільної справи № 333/395/22, яка передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду, встановлено, що у боржника у виконавчому провадженні відсутня заборгованість за виконавчим документом. Наведена обставина є істотною, оскільки у разі існування у боржника заборгованості за виконавчим документом, стягувач має право повторно пред`явити виконавчий документ до виконання, у тому числі звертатися до суду із заявою про поновлення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання та вчинити дії, спрямовані на примусове виконання судового рішення.

Наявність/вісутність боргу за виконавчим документом є істотною фактичною обставиною, яка враховується судом під час вирішення питання про зняття в судовому порядку арешту з майна боржника, накладеного в межах виконавчого провадження ( п. 20).

У розглядуваній справі, встановлено, що арешти на майно ОСОБА_1 у виконавчому провадженні №44212775 наклав державний виконавець для виконання рішення суду, яке залишається невиконаним. Вищезазначений виконавчий лист відносно боржниці ОСОБА_1 у встановленому законом порядку не визнаний таким, що не підлягає виконанню, і стягувач не позбавлений можливості звернутись з відповідними заявами до суду про поновлення строку пред`явлення виконавчого документу до виконання, з метою забезпечення виконання рішення суду.

Суд звертає увагу і на те, що давності виконання рішення суду, за спливом якого воно виконанню не підлягає, законодавством не передбачено.

Отже, існування заборгованості заявниці перед стягувачем, яка не погашалася навіть частково, що і стало підставою для відмови у задоволенні скарги.

Згідно з ч. 3 ст. 451 ЦПК України якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

З огляду на зазначене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку і прийшов до вірного висновку, що оскаржувані дії державного виконавця є правомірними, а тому вимоги скарги до задоволення не підлягають.

З урахуванням вищевикладеного, вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б спростували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обгрунтованість оскаржуваного судового рішення, апеляційна скарга не містить. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "РуїсТоріха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З огляду на те, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

З огляду на те, що апеляційна скарга залишається без задоволення, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 и ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника, адвоката Вельможка Олега Олександровича залишити без задоволення.

Ухвалу Заводського районного суду м. Запоріжжя від 07 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 06 березня 2025 року.

Головуючий, суддя СуддяСуддя
Подліянова Г.С.Кочеткова І.В. Кухар С.В.