КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 761/8100/22 Головуючий у суді І інстанції Савицький О.А.
Провадження № 22-ц/824/2446/2025 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 21 серпня 2024 року у справі за заявою Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по місту Києву та Київській області» про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, заінтересована особа - ОСОБА_1 ,

в с т а н о в и в:

У червні 2024 року ДУ «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по місту Києву та Київській області» звернулась до суду із заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Заява обґрунтована тим, що постановою Київського апеляційного суду від 31 травня 2023 року було скасовано рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 серпня 2022 року та ухвалено нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ДУ «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по місту Києву», третя особа: Головне управління Державної казначейської служби України у місті Києві, про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку задоволено частково.

Стягнуто з ДУ «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по місту Києву» на користь ОСОБА_1 12 691,86 грн компенсації за невикористану відпустку та середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 13 000,00 грн, судовий збір в сумі 322,53 грн, витрати на правову допомогу в сумі 4 370,00 грн, а всього - 30 384,39 грн.

Посилаючись на те, що обов`язок, покладений на боржника постановою суду апеляційної інстанції, виконаний ним добровільно поза межами виконавчого провадження 01 вересня 2023 року, заявник вважає, що виданий 20 вересня 2023 року стягувачці виконавчий лист № 761/8100/22 необхідно визнати таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 21 серпня 2024 року заяву ДУ «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по місту Києву та Київській області» задоволено.

Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист № 761/8100/22, виданий 20 вересня 2023 року Шевченківським районним судом м. Києва про стягнення з ДУ «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по місту Києву та Київській області» на користь ОСОБА_1 12 691,86 грн компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 13 000,00 грн, судового збору в сумі 322,53 грн, витрат на правову допомогу в сумі 4 370,00 грн, а всього - 30 384,39 грн.

Не погоджуючись з даним судовим рішенням, ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Шиліна В.А. звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні заяви про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом не надано жодного обґрунтування неприйняття письмових заперечень від 08 серпня 2024 року, які мали б бути долучені до матеріалів справи та враховані під час ухвалення судового рішення для дотримання балансу інтересів учасників провадження, в яких було зазначено про наявність боргу на дату розгляду справи у розмірі 5 960,91 грн.

Суд безпідставно вважав, що боржник, як роботодавець, виступає податковим агентом стягувачки, як працівника, під час виконання судового рішення із суми компенсації за невикористану відпустку - 12 691,86 грн та суми середнього заробітку за час затримки розрахунку - 13 000,00 грн, які входять до бази оподаткування ПДФО, у встановленому законом порядку утримав та перерахував до бюджету 18 % податку на доходи фізичних осіб, що становить 4 624,53 грн та 1,5 % військового збору, що становить 385,38 грн, а також сплачено 22 % єдиного соціального внеску у розмірі 5 652,21 грн, що підтверджується відповідними платіжними інструкціями № 2411, № 2412 та № 2413 від 01 вересня 2023 року.

Представник стягувачки вказує, що в матеріалах справи відсутні докази про те що боржник є роботодавцем стягувачки і відповідно має право та обов`язок адміністрування і утримання податків зі стягувачки за рішенням суду, де відсутнє посилання на такий обов`язок. Стягувачка не є працівником державної установи і боржник не має адмініструвати утримання податків з громадянина, з яким відсутні трудові відносини.

У відзиві на апеляційну скаргу представник заявника - Бойко А.А. просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на те, що доводи стягувачки є необґрунтованими, оскільки суд першої інстанції ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що фактично суть розбіжностей у правових позиціях сторін (боржника і стягувачки) щодо повного чи не повного виконання постанови Київського апеляційного суду від 31 травня 2023 року у справі № 761/8100/22 зводиться до єдиного питання: «Чи повинен був боржник при виплаті присуджених кредитору сум компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку (25 691,86 грн) в якості податкового агента сплатити до бюджету в інтересах і за рахунок кредитора 4 624,53 грн податку на доходи фізичних осіб та 385,38 грн військового збору.

Вважає, що ДУ «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по місту Києву та Київській області» діяло правомірно, сплативши як податковий агент за ОСОБА_1 18 % податку на дохід фізичних осіб в сумі 4 624,53 грн та 1,5 % військового збору в сумі 385,38 грн.

Крім того, на безпідставність апеляційного оскарження ухвали суду першої інстанції вказує той факт, що стягувачка фактично погодилася із закінченням виконавчого провадження № 72904064 за оспорюваним виконавчим листом № 761/8100/22 від 20 вересня 2023 року (постанова державного виконавця від 29 жовтня 2024 року про закінчення виконавчого провадження), оскільки жодних дій для оскарження зазначеної постанови не вчиняла.

Представник заявника - Мусієнко Ю.П. в судовому засіданні суду апеляційної інстанції заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив залишити ухвалу суду першої інстанції в силі.

Сторона стягувачки в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, адвокат Шиліна В.А. в апеляційній скарзі просив розглядати справу без участі ОСОБА_1 та її представника за наявними письмовими матеріалами, а тому колегія суддів дійшла висновку, що неявка цього учасника справи (провадження) відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника заявника в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом першої інстанції встановлено, що постановою Київського апеляційного суду від 31 травня 2023 року було скасовано рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 серпня 2022 року про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 до ДУ «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по місту Києву», третя особа: Головне управління Державної казначейської служби України у місті Києві, про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку та ухвалено нове судове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково, а саме: стягнуто з ДУ «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по місту Києву» на користь ОСОБА_1 12 691,86 грн компенсації за невикористану відпустку та середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 13 000,00 грн, судовий збір в сумі 322,53 грн, витрати на правову допомогу в сумі 4 370,00 грн, а всього - 30 384,39 грн.

20 вересня 2023 року на виконання вказаної постанови Шевченківським районним судом м. Києва видано представнику стягувачки виконавчий лист № 761/8100/22, на підставі якого 02 жовтня 2023 року державним виконавцем Шевченківського ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) відкрито виконавче провадження № 72904064.

Поруч з цим, 01 та 05 вересня 2023 року боржником ДУ «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по місту Києву та Київській області» було перераховано на користь ОСОБА_1 суми у розмірі 20 681,95 грн (компенсація за невикористану відпустку та середній заробіток за час затримки розрахунку), 322,53 грн (судовий збір) та 4 370,00 грн (витрати на правову допомогу), а всього 25 374,48 грн, що підтверджується відповідними платіжними інструкціями № 2414 від 01 вересня 2023 року, № 2415 від 01 вересня 2023 року, № 2427 від 05 вересня 2023 року.

Задовольняючи заяву про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, суд першої інстанції виходив з того, що боржником, який в силу вимог закону, як роботодавець, виступає податковим агентом стягувачки, як працівника, під час виконання судового рішення із суми компенсації за невикористану відпустку - 12 691,86 грн та суми середнього заробітку за час затримки розрахунку - 13 000,00 грн, які входять до бази оподаткування ПДФО, у встановленому законом порядку утримано та перераховано до бюджету 18 відсотків податку на доходи фізичних осіб, що становить 4 624,53 грн та 1,5 відсотка військового збору, що становить 385,38 грн, а також сплачено 22 відсотка єдиного соціального внеску у розмірі 5 652,21 грн, що підтверджується відповідними платіжними інструкціями № 2411, № 2412 та № 2413 від 01 вересня 2023 року.

Оскільки судом достовірно встановлено, що обов`язок за постановою суду апеляційної інстанції виконаний боржником добровільно до дати видачі виконавчого листа та до моменту відкриття на його підставі відповідного виконавчого провадження, наявні підстави, визначені частиною другою статті 432 ЦПК України, для визнання виданого 20 вересня 2023 року стягувачці виконавчого листа № 761/8100/22 таким, що не підлягає виконанню.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

В частинах першій, третій статті 431 ЦПК України закріплено, що виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції. Виконавчий лист, судовий наказ, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - ухвала суду є виконавчими документами. Виконавчий лист, судовий наказ, ухвала мають відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом.

Відповідно до вимог частини першої та другої статті 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

При цьому метою визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню є унеможливлення подальшого проведення виконавчих дій за цим виконавчим документом та закінчення виконавчого провадження (пункт 5 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження»).

Підстави визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, можна поділити на дві групи: матеріально-правові та процесуально-правові.

До матеріально-правових підстав визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, можна віднести ті обставини, що свідчать про припинення обов`язку боржника з передбачених законом підстав.

Загальні підстави припинення цивільно-правових зобов`язань містяться у главі 50 розділу І книги п`ятої ЦК України. Так, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання.

Найпоширенішою підставою припинення зобов`язання є його припинення внаслідок виконання, проведеного належним чином.

У зазначеній категорії справ саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню, з урахуванням права стягувача на повне виконання рішення суду та права боржника на захист від подвійного стягнення. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.

До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 20 лютого 2019 року у справі № 2-4671/11, від 17 жовтня 2019 року у справі № 2-3558/2010 та від 24 червня 2020 року у справі № 520/1466/14-ц.

Суть процедури визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, полягає, насамперед, у встановленні обставин та фактів, що свідчать про відсутність матеріального обов`язку боржника, які виникли після ухвалення судового рішення, або наявність процесуальних підстав, які свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа.

Таким чином, закон передбачає можливість визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, якщо він виданий компетентним судом і є належним виконавчим документом, однак наявними є обставини, які виключають необхідність проведення виконавчих дій за цим виконавчим документом.

Матеріально правові підстави свідчать про відсутність у боржника матеріально-правового обов`язку повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Суд першої інстанції правильно виходив з того, що факт повного добровільного виконання з боку ДУ «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по місту Києву та Київській області» постанови Київського апеляційного суду від 31 травня 2023 року у справі № 761/8100/22 підтверджений наявними в справі копіями платіжних інструкцій:

- № 2427 від 05 вересня 2023 року на суму 20 681,95 грн (призначення платежу: «1001050;2111; компенсація за невикористану відпустку та середній заробіток, зг. пост. апеляц. суду від 31.05.23 у справі №761/8100/22 ОСОБА_1 код НОМЕР_1 »);

- № 2411 від 01 вересня 2023 року на суму 4 624,53 грн (призначення платежу: «;2111; податок на доход фізичних осіб із компенсації за невикористану відпустку та середній заробіток»);

- № 2412 від 01 вересня 2023 року на суму 385,38 грн (призначення платежу: «;2111; військовий збір із компенсації за невикористану відпустку та середній заробіток»);

- № 2414 від 01 вересня 2023 року на суму 322,53 грн (призначення платежу: «1001050;2800; відшкодування сплаченого судового збору згідно постанови апеляційного суду від 31.05.23 у справі № 761/8100/22 ОСОБА_1 код НОМЕР_1 »);

- № 2415 від 01 вересня 2023 року на суму 4 370,00 грн (призначення платежу: «1001050;2240; відшкодування витрат на правову допомогу згідно постанови апеляційного суду від 31.05.23 у справі №761/8100/22 ОСОБА_1 код НОМЕР_1 »).

Підрахунок сплачених боржником сум: 20 681,95 + 4 624,53 + 385,38 + 322,53 + 4 370,00 = 30 384,39 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 31 травня 2023 року було стягнуто з ДУ «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по місту Києву» на користь ОСОБА_1 30 384,39 грн.

Податковий кодекс України (далі - ПК України) регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема встановлює вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Відповідно до статті 18 ПК України податковим агентом визнається особа, на яку цим Кодексом покладається обов`язок з обчислення, утримання з доходів, що нараховуються (виплачуються, надаються) платнику, та перерахування податків до відповідного бюджету від імені та за рахунок коштів платника податків. Податкові агенти прирівнюються до платників податку і мають права та виконують обов`язки, встановлені цим Кодексом для платників податків.

Згідно з пп. 14.1.180 Податкового кодексу України «14.1.180. податковий агент щодо податку на доходи фізичних осіб - юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ), самозайнята особа, представництво нерезидента - юридичної особи, інвестор (оператор) за угодою про розподіл продукції, які незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або негрошовій формі) зобов`язані нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV цього Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність контролюючим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому статтею 18 та розділом IV цього Кодексу».

Отже, виплачуючи присуджену ОСОБА_1 суму 30 384,39 грн, з яких 25 691,86 грн складала компенсація за невикористану відпустку та середній заробіток, боржник виходив з податкових зобов`язань стягувачки перед державним бюджетом України по сплаті податку на доход фізичних осіб (18 % від суми заробітку) в сумі 4 624,53 грн та зобов`язань стягувачки ОСОБА_1 перед державним бюджетом України по сплаті військового збору (1,5% від суми заробітку) в сумі 385,38 грн, а тому діяв від імені, в інтересах і за рахунок ОСОБА_1 сплачуючи податки і збори з доходів, що їй виплачувались від цієї установи.

З положень ПК України вбачається, що для зобов`язань податкового агента не має жодного значення, чи перебуває суб`єкт оподаткування із ним в трудових відносинах, чи ні, а має значення лише факт виплат таким агентом платнику податку сум, що є об`єктами оподаткування з ПДФО та військового збору відповідно до розділу IV Податкового кодексу України та інших його положень.

Обов`язок податкового агента нараховувати, утримувати та сплачувати до бюджету податки і збори від імені та за рахунок фізичної особи із сум їй присуджених судом неодноразово підтверджувався, як Верховним Судом (постанова від 07 жовтня 2020 року у справі № 523/14396/19, провадження № 61-10657св20; постанова Верховного Суду від 18 січня 2021 року у справі № 607/2699/17, провадження №61-15999св20 тощо), так і Державною податковою службою України в численних податкових консультаціях.

У постанові від 07 жовтня 2020 року у справі № 523/14396/19 Верховний Суд прямо зазначив: «ПрАТ «***» при виконанні рішення Суворовського районного суду м. Одеси *** в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди діяло відповідно до вимог податкового та трудового законодавства та як податковий агент обґрунтовано утримало із визначеної судом суми у розмірі 38 792,35 гри податок на доходи фізичних осіб у розмірі 6 982,62 гри (18 %) та військовий збір у розмірі 581,89 гри (1,5 %)».

Також в зазначеній постанові Верховний Суд зазначив:

«Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Таким чином, суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця иа користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів, які підлягають сплаті податковим агентом.

Відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період, у разі перебування на посаді, працівник отримував би заробітну плату, із якої також підлягали відрахуванню податки і збори».

В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність передбачених законом підстав для визнання виконавчого листа № 761/8100/22, виданого 20 вересня 2023 року Шевченківським районним судом м. Києва, таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з припиненням зобов`язання щодо виплати сум заробітної плати за постановою Київського апеляційного суду від 31 травня 2023 рокувнаслідок її добровільного виконання боржником поза межами виконавчого провадження.

Щодо доводів апеляційної скарги з посиланням на висновки ЄСПЛ від 27 липня 2004 року у справі «Ромашов проти України», колегія суддів вважає, що зазначене рішення ЄСПЛ не може застосовуватись до спірних правовідносин, оскільки стосується відшкодування немайнової шкоди в конкретних обставинах конкретної особи. У даному спорі виконується рішення суду про стягнення середнього заробітку та компенсації за невикористану відпустку.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції в повній мірі відповідає обставинам справи та вимогам статей 260, 263 ЦПК України, вона постановлена з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до вимог статті 375 ЦПК апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції - без змін.

Оскільки стягувачка звільнена від сплати судового збору на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», судові витрати у вигляді судового збору за перегляд справи в суді апеляційної інстанції згідно із статтями 141, 382 ЦПК України слід віднести в рахунок держави.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 21 серпня 2024 року в даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній