Заводський районний суд м. Запоріжжя
Справа № 332/4495/24
Провадження №: 2/332/262/25
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
28 лютого 2025 р. м. Запоріжжя
Заводський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Блажко У.В. за участі секретаря судового засідання Дубачової А.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Запорізька торгова біржа «Гілея», про визнання договору дійсним,
У серпні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Заводського районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Запорізька торгова біржа «Гілея», про визнання договору дійсним.
Ухвалою судді від 20.08.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, призначено судове засідання в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у справі.
Ухвалою суду від 06.01.2025 підготовче засідання у справі закрито, справа призначена до судового розгляду.
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Запорізька торгова біржа «Гілея» надала суду пояснення, у яких підтвердила факт укладення на товарній біржі договорів від 06.06.1996 та від 09.07.1996. Діюче на той час законодавство не заперечувало допущення до обігу нерухомого майна на товарній біржі, тому вищезазначені договори були укладені на товарній біржі правомірно. З наведених підстав третя особа просила позов задовольнити,
Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. У позовній заяві позивач просив провести розгляд справи за відсутності представника позивача, проти ухвалення заочного рішення не заперечував.
Відповідач ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у судові засідання не з`явилися, причин неявки суду не повідомили, про день, час та місце слухання справи повідомлялися у встановленому законом порядку шляхом направлення судової повістки за адресою місця реєстрації.
Крім того, за клопотанням представника позивача адвоката Цмокаленко О.С. судом була витребувана інформація у Заводського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про наявність тчи відсутність актового запису про смерть ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
За інформацією Заводського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 27.12.2024 актових записів про смерть ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не виявлено.
Представник третьої особи Запорізької торгової біржі «Гілея» у судове засідання не з`явився, у поясненнях просив розглядати справу за відсутності представника третьої особи.
У зв`язку з неявкою відповідачів та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судові засідання, в порядку статті 280 ЦПК України, зі згоди позивача, суд ухвалив провести розгляд справи за відсутності відповідачів та постановити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 223 ЦПК України.
У зв`язку з неявкою у судове засідання сторін на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.
Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, суд зазначає про таке.
Позивач ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим міським бюро ЗАГС Черкаської області 18.09.1958 (а.с. 10).
Після одруження позивачка змінила прізвище з « ОСОБА_6 » на « ОСОБА_7 », що підтверджуйтеся свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 , виданим Заводським відділом ЗАГС м. Запоріжжя 06 березня 1987 року (а.с. 11).
Батько позивачки, ОСОБА_4 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 , виданим Запорізьким міським відділом реєстрації актів громадського стану Запорізького обласного управління 11.10.2002 (а.с. 12).
Мати позивачки, ОСОБА_5 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 , виданим міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції 08.05.2014 (а.с. 15).
Після смерті батьків відкрилася спадщина, до складу якої входить будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Постановами від 13.06.2024 № 419/02-31, № 420/02-31 приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Щербина В.С. відмовила позивачці у видачі свідоцтва про справо на спадщину за законом на спадкове майно після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 . У постанові нотаріус зазначила, що після померлого батька ОСОБА_4 спадщину прийняла його дружина ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . На підтвердження права власності на спадкове майно житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , надані договору купівлі-продажу від 06.06.21996 та від 09.07.1996, зареєстровані Запорізькою товарною біржею «Гілея» 06 червня 1996 року та 12 липня 1996 року відповідно. Для підтвердження права власності на спадкове майно нотаріус запропонувала звернутися позивачці до суду з позовом про визнання договорів купівлі-продажу дійсними (а.с. 14, 17).

З матеріалів справи судом встановлено, що житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , був придбаний ОСОБА_4 відповідно до договорів купівлі-продажу від 06.06.1996 та від 09.07.1996.

Згідно з договором купівлі-продажу від 06.06.1996 ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_4 купив 3/5 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , розташованого на земельній ділянці розміром 600 кв.м. На присадибній земельній ділянці розташований один житловий будинок, зазначений літерою А житловою площею 24,50 кв. м, житлова прибудова А1 житловою площею 13,20 кв.м та надвірні споруди: сарай Д, літня кухня Б, сарай Г, вбиральня У, вбиральня В, паркани № 1,3,6, водопровід № 4, 5, хвіртка № 7. Частина будинку, що відчужується, належить продавцю ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину по закону, засвідченого Першою Запорізькою державною нотаріальною конторою 15.09.1995 за № 2-2586. Частина будинку відчужена за 400 000 000 (чотириста мільйонів) карбованців, які продавцем отримано повністю до підписання договору.

Укладений договір сторонами нотаріально не посвідчувався, факт вчинення правочину посвідчений Президентом Запорізької товарної біржі «Гілея» ОСОБА_8 та зареєстрований 06.06.1996 за №752/2485. Зазначений договір купівлі-продажу будинку був зареєстрований в ТОВ ЗМБТІ та записаний 07.06.1996 до реєстрової книги № 139 за реєстровим номером 20377.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 09.07.1996 ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_4 купив 2/5 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , розташованого на земельній ділянці розміром 600 кв.м. На присадибній земельній ділянці розташований один житловий будинок А, житлова прибудова А1, надвірні споруди: літня кухня Б, сараї Г, Д, вбиральні В, У, паркани № 1, 3, 6, 7, водопровід № 4, 5. Вказаний житловий будинок загальною площею 75,50 кв. м складається з чотирьох кімнат житловою площею 37,7 кв. м та підсобних приміщень. Частина будинку, що відчужується, належить продавцю ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину по закону, засвідченого Першою Запорізькою державною нотаріальною конторою 27.06.1996 № 2-1707. Частина будинку відчужена за 240 000 000 (двісті сорок мільйонів) карбованців, які продавцем отримано повністю до підписання договору.

Укладений договір сторонами нотаріально не посвідчувався, факт вчинення правочину посвідчений Президентом Запорізької Товарної Біржі «Гілея» ОСОБА_8 та зареєстрований 09.07.1996 за № 970/2703. Зазначений договір купівлі-продажу будинку був зареєстрований в ТОВ ЗМБТІ та записаний 12.07.1996 до реєстрової книги № 139 за реєстровим номером 20377.

На даний час позивач не може реалізовувати свої права спадкоємця, так як нотаріусом не визнається правомірність договору купівлі-продажу, укладеного на біржі нерухомості. Відповідно до діючого на той час законодавства договір купівлі-продажу мав бути нотаріально посвідчений. Однак, положення Закону України «Про товарну біржу», який діяв на час укладення договорів купівлі-продажу, не вимагали нотаріального посвідчення договорів, які укладалися та реєструвалися на товарних біржах.

Так, відповідно до п.п. 1.1., 1.2., 1.4., 1.5. Правил державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджених наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 р. N 56, та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 р. за N 31/1056, передбачено, що правила розроблені з метою впровадження державної системи реєстрації, обліку та оцінки вартості нерухомого майна, а також системи нагляду і контролю за його використанням та утриманням. Правила встановлюють порядок державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб. Державну реєстрацію об`єктів нерухомого майна здійснюють державні підприємства - бюро технічної інвентаризації місцевих органів державної виконавчої влади на підставі відповідних правовстановлюючих документів (додаток N 1), за рахунок коштів власників нерухомого майна. До об`єктів нерухомого майна, що підлягають державній реєстрації, відносяться: а) жилі будинки (домоволодіння), розташовані на земельній ділянці, під окремим порядковим номером по вулиці, площі, провулку; б) нежилі будинки, дачі, садові будинки, гаражі, будівлі виробничого, господарського, соціально-побутового та іншого призначення, розташовані на окремих земельних ділянках; в) вбудовані в жилі будинки нежилі приміщення (як частини цього будинку); г) квартири багатоквартирних будинків.

Додатком до Правил державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, визначений перелік правовстановлюючих документів, на підставі яких проводиться державна реєстрація об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб. Відповідно до п.6 Переліку зазначено: «Договори купівлі-продажу, міни, зареєстровані біржею».

Так, Правила державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, передбачали в якості правовстановлюючого документу зареєстровані на біржі правочини.

Відповідно до ч. 5 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01.07.2004 р. за N 1952-IV право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна.

Відповідно до реєстраційного посвідчення 3/5 частин будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_4 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого Запорізькою товарною біржею «Гілея» 06.06.1996 за реєстраційний номером 752/2485, така реєстрація станом на червень 1996 року не суперечила чинному законодавству.

Відповідно до реєстраційного посвідчення 2/5 частин будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_4 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого Запорізькою товарною біржею «Гілея» 09.07.1996 за реєстраційний номером 970/2703. Така реєстрація станом на липень 1996 року не суперечила чинному законодавству.

Описані правовідносини є цивільно-правовими, тому, враховуючи час їх виникнення, слід застосувати Цивільний Кодекс Української РСР в редакції 1963 року.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень до ЦК України від 16 січня 2003 року ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

У даному випадку до спірних правовідносин підлягають застосуванню саме норми Цивільного кодексу 1963 року, оскільки договори купівлі-продажу житлового будинку були укладені та підписані сторонами 06 червня та 09 липня 1996 року, тобто у період дії Цивільного кодексу 1963 року.

Відповідно до ст. 4 Цивільного кодексу 1963 року цивільні права і обов`язки виникають з підстав, передбачених законодавством, в тому числі і з угод.

Згідно зі статтею 41 Цивільного кодексу 1963 року угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків.

Відповідно до статті 224 Цивільного кодексу 1963 року за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до статті 225 Цивільного кодексу 1963 року, право продажу майна належить власникові.

За загальним правилом, визначеним у статті 227 Цивільного кодексу 1963 року, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією зі сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

За змістом ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

За договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 224 ЦК Української РСР в редакції 1963 року). Статтею 227 ЦК УРСР передбачалася обов`язкова нотаріальна форма договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) і його реєстрація органами місцевого самоврядування.

На час укладення договору купівлі-продажу житлового будинку чинним був Закон України «Про товарну біржу».

Згідно зі ст. 15 Закону України «Про товарні біржі» (в редакції, чинній на час виникнення правовідносин) не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі.

З аналізу вказаних норм права слідує, що законодавець на час виникнення спірних правовідносин не вимагав нотаріального посвідчення договору відчуження нерухомості у разі укладання такого договору на товарній біржі.

При вчиненні договору купівлі-продажу частин житлового будинку дії сторін (покупця та продавця) були спрямовані на встановлення цивільних прав та обов`язків, перехід права власності відбувся, сторони договорів мали необхідний обсяг цивільної дієздатності та вільне волевиявлення, що відповідало внутрішній волі на досягнення наслідків, а саме. купівлі-продажу житлового будинку.

Даний правочин був реальним і вчинений у формі, дозволеній чинним законодавством України на момент його вчинення.

Батько позивача ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_2 , в одному випадку, та ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_3 , у другому випадку, як сторони договору купівлі-продажу нерухомості, дійшли згоди з усіх істотних умов щодо продажу частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , про що свідчать їх особисті підписи в договорі купівлі-продажу від 06.06.1996, який зареєстрований в Запорізькій товарній біржі «Гілея» за № 752/2485, та у договорі купівлі-продажу від 09.07.1996, що зареєстрований в Запорізькій товарній біржі «Гілея» за № 970/2703. Укладання договорів повністю відповідає волі сторін.

Відповідно до ч. 4 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції, чинній на час виникнення правовідносин) угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі.

Угоди, зареєстровані на товарній біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню, що передбачено положеннями ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції, чинній на час виникнення правовідносин).

У даному випадку сторони виконали суттєві умови договорів купівлі-продажу житлового будинку, а саме: продавці передали у власність належні їм частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , покупцю ОСОБА_4 , який, у свою чергу, сплатив за них зазначену в договорах суму.

Факт сплати вартості частин будинку підтверджується записом про це у договорі від 06.06.1996 та у договорі від 09.07.1996.

Вказана угода не містить протизаконних умов.

Після оформлення предмет угод фактично перейшов в користування батька позивачки.

За положеннями ст. 47 ЦК УРСР 1963 року нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

На підставі ч. 2 ст. 47 ЦК суд може визнати дійсною угоду, що потребує нотаріального оформлення, коли сторони досягли згоди за всіма її істотними умовами і одна зі сторін повністю або частково виконала її, а друга ухиляється від нотаріального оформлення останньої за відсутності передбачених законодавством перешкод для цього, в тому числі шляхом укладення щодо предмета зобов`язань нотаріально оформленої угоди з іншою особою.

Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

В п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (згідно із змінами внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 1998 року № 15), в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах) міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини; дарування іншого майна на суму понад 500 крб. і валютних цінностей на суму понад 50 крб.

Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Однак, це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження (наприклад, статтями 105, 114 ЦК).

Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов.

Судом встановлено, що між продавцем та покупцем було досягнуто згоди з усіх істотних умов, що підтверджується змістом договорів купівлі-продажу, в яких зазначено предмет продажу, його характеристика, порядок передачі предмета продажу у власність покупця, визначена ціна продажу. Сторони виконали умови договорів, у сторін за договорами жодних заперечень щодо переходу права власності до ОСОБА_4 не виникло. Будь-яких суперечок між сторонами угод судом не встановлено. Вказані угоди не містять протизаконних умов та не порушують права, свободи чи інтереси інших осіб.

Відповідно до ст. 153 ЦК Української РСР 1963 року договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах.

Відповідно до ст. 224 ЦК Української РСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 ст. 227 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року) передбачено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин.

Згідно з ч. 2 ст. 47 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року) якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Згідно з ч. 2 ст. 9 ЖК України громадяни мають право придбати житло на біржових торгах.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 1 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Згідно ч. 2 ст. 12 Закону України «Про власність» (Закон № 697 XII) від 07.02.1991 року, чинного на час виникнення спірних правовідносин, передбачалися підстави виникнення права приватної власності, зокрема: громадянин набував право власності на майно, одержане внаслідок укладання угод, не заборонених законом.

При цьому ч. 1 ст. 13 Закону № 697 XII жилі будинки відносилися до об`єкта власності, ч. 4 цієї ж статті визначалось, що законодавчими актами України може бути встановлено спеціальний порядок набуття права власності громадянами на окремі види майна, а також види майна, що не може перебувати у власності громадян, а відповідно до вимог статті 49 цього ж закону щодо правомірності володіння майном передбачалось, що володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом.

Таким чином, спірні правовідносини на момент їх виникнення були врегульовані різним чином одночасно нормами ЦК України (в редакції від 1963 року) та Законом України «Про товарну біржу», тобто існувала колізія норм права.

Згідно зі ст. 15 Закону України «Про товарні біржі» не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі.

Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Біржовий договір з моменту його реєстрації на біржі є вчиненим правочином.

Реєстрація бюро технічної інвентаризації права власності на житловий будинок на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого біржею, а не нотаріусом, станом на 1996 рік не суперечила чинному законодавству. Правила державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13 грудня 1995, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за № 31, передбачали підставу для державної реєстрації договорів купівлі - продажу, міни зареєстрованих біржею.

Відповідно до п. 5 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01.07.2004 за № 1952-ІV право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна.

Відповідно ст. 41 Конституції України гарантує право володіти і користуватися своєю власністю, а також вказує на те, що право приватної власності є непорушним.

Враховуючи п. 4 Правових позицій щодо розгляду судами окремих категорій цивільних справ (Зобов`язання, що виникають з угод) Верховного Суду України від 04.08.2001 року слідує, що на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК суд може визнати дійсною угоду, що потребує нотаріального оформлення, коли сторони досягли згоди за всіма її істотними умовами і одна із сторін повністю або частково виконала її, а друга ухиляється від нотаріального оформлення останньої за відсутності передбачених законодавством перешкод для цього, у тому числі шляхом укладення щодо предмета зобов`язань нотаріально оформленої угоди з іншою особою.

Сторони за договором домовились щодо усіх істотних умов договору та відбулося повне виконання договору, зазначене в даному конкретному випадку, виходячи з принципу розумності та справедливості, є підставою для визнання дійсним договору купівлі-продажу будинку.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а відповідно до положень ст.ст. 11, 15 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Батько позивача повністю виконав умови договорів купівлі-продажу, дані договори відповідно з вимогами ч. 2 ст. 227 ЦК УРСР зареєстровані в бюро технічної інвентаризації, у передбаченому законом порядку договір купівлі-продажу з підстав недотримання нотаріальної форми судом не визнавався недійсним.

Підставою звернення до суду з позовом про визнання договорів купівлі-продажу дійсними стала та обставина, що позивач на даний час позбавлена можливості реалізувати свої права як спадкоємця після померлих батьків.

Таким чином, враховуючи вищенаведене та ті обставини, що відповідачами по справі відзиву, заперечень проти заявлених позивачем позовних вимог не надійшло, підстави позову відповідачами не оспорені, суд доходить висновку, що позовні вимоги про визнання дійсними договорів купівлі-продажу від 06.06.1996 та від 09.07.1996, є обґрунтованими та підлягають задоволенню за вищевикладеними підставами.

В зв`язку з тим, що позивач не заявляє вимоги про стягнення з відповідачів на його користь судових витрат, суд, керуючись принципом диспозитивності цивільного судочинства, закріпленим у ст. 13 ЦПК України, не вирішує питання про розподіл судових витрат згідно зі ст. 141 ЦПК України.

Керуючись статтями: 9, 12, 13, 81, 259, 263-265, 268, 280-282 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання дійсними договорів купівлі-продажу задовольнити.

Визнати дійсним укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 договір купівлі-продажу від 06.06.1996, зареєстрований Запорізькою товарною біржею «Гілея» 06.06.1996 за реєстраційним номером № 752/2485, зареєстрований орендним підприємством Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації 07.06.1996 в реєстровій книзі № 139 за реєстровим № 20377, на 3/5 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , розташованого на земельній ділянці розміром 600,0 кв. м,.

Визнати дійсним укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договір купівлі-продажу від 09.07.1996, зареєстрований Запорізькою товарною біржею «Гілея» 09.07.1996 за реєстраційним номером № 970/2703, зареєстрований орендним підприємством Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації 12.07.1996 в реєстровій книзі № 139 за реєстровим № 20377, на 2/5 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , розташованого на земельній ділянці розміром 600,0 кв. м.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом двадцяти днів з дня отримання його копії. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржено відповідачем в апеляційному порядку.

Заочне рішення може бути оскаржене позивачем в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його ухвалення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_5 ;

відповідач: ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ;

відповідач: ОСОБА_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 ;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Запорізька торгова біржа «Гілея», місцезнаходження: 69037, м. Запоріжжя, вул. Незалежної України, б. 41, .

Суддя У. В. Блажко