Справа № 496/4363/24
Провадження № 2/496/606/25
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2025 року м. Біляївка

Біляївський районний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Горяєва І.М.,

за участю секретаря - Касьяненко А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Біляївка Одеської області в порядку загального позовного провадження матеріали цивільної справи у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову: Служба у справах дітей Дачненської сільської ради Одеського району Одеської області про визначення місця проживання малолітньої дитини, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача, відповідно до якого просить визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком ОСОБА_1 .

Свої вимоги мотивує тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 04.09.2010 року. Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 16.12.2020 року шлюб розірваний. Від даного шлюбу народилася дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Донька після розлучення залишилась проживати з дружиною, позивач за згодою з дружиною надавав матеріальну допомогу на утримання доньки. В зв`язку з військовою агресією колишня дружина з донькою наприкінці травня 2022 року виїхала до Латвійської Республіки. Проживаючи в Латвії дружина не пішла працювати, натомість вступила до релігійної організації. Внаслідок чого дитину не випускала з дому, не влаштувала до школи. Дитина рік не ходила до школи ні в Латвії та навіть не займалась дистанційно в Маринівській гімназії Усатівської сільської ради Одеського району Одеської області, де навчалась до війни. Поїхати та забрати доньку додому позивач не міг, в зв`язку з бойовими діями на території України та в зв`язку з введенням воєнного стану. Внаслідок чого рішенням Ризького суду у справах дітей від 30.10.2023 року, було припинено опіку над ОСОБА_4 - матір`ю ОСОБА_5 та батьком ОСОБА_6 . Донька з того часу перебувала в Кризовому центрі Латвійської Республіки. В жовтні 2023 року позивач знов звернувся до Посольства України в Латвійській Республіці з проханням повернути його малолітню доньку ОСОБА_7 в Україну, оскільки її мати не забезпечує їй належного догляду. Рішенням Ризького суду у справах дітей від 15.02.2024 року припинену опіку над донькою було відновлено. Його батько - ОСОБА_8 , поїхав до Латвії і йому 15.02.2024 року передали в кризисному центрі в Латвійській республіці онуку та вони разом приїхали додому, в АДРЕСА_1 , де проживають і на теперішній час. Позивач займається вихованням доньки самостійно, піклується про неї, має всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини. У зв`язку із вище викладеним позивач звернувся до суду із вказаним позовом.

Ухвалою судді Біляївського районного суду Одеської області від 10 липня 2024 року було відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, окрім того, відповідачці було надано строк для подання відзиву на позовну заяву.

Ухвалою суду від 17.10.2024 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду.

Позивач до судового засідання не з`явився, причини не явки суд не повідомив, належним чином був повідомлений про судове засідання.

До судового засідання відповідачка не з`явилася про причини не явки суд не повідомила.

Представник третьої особи до судового засідання не з`явився, проте надав клопотання про розгляд справи без участі представника (а.с. 65).

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 16.12.2020 року шлюб між сторонами було розірваний (а.с. 11).

Від даного шлюбу народилася дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим виконавчим комітетом Єгорівської сільської ради Роздільнянського району Одеської області 09.02.2024 року, про що в книзі записів актів громадянського стану про народження 15.07.2011 року зроблено відповідний запис за № 14 (а.с.12).

Рішенням Ризького суду у справах дітей від 30.10.2023 року, було припинено опіку над ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с. 17-21).

Рішенням Ризького суду у справах дітей від 15.02.2024 року відновлено припинену опіку ОСОБА_6 над ОСОБА_4 (а.с. 25-26).

Згідно довідки Ризького центру соціальної підтримки дітей, молоді та спорту Структурний підрозділ «Криворізький Центр» №18 від 15.02.2024 року, ОСОБА_9 перебувала в Кризивому центрі з 30.10.2023 року по 15.02.2024 року. 15.02.2024 року за погодження з Ризьким судом у справах дітей неповнолітня ОСОБА_9 була передана на підставі довіреності №3575672 дідусеві ОСОБА_10 (а.с. 28).

Згідно акту обстеження умов проживання від 13.06.2024 року, за адресою: АДРЕСА_1 , створені всі необхідні умови для виховання та розвитку малолітньої дитини (а.с. 30).

Так, в п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду від 21.12.2007 вказано, що оскільки розгляд справи провадиться в межах заявлених вимог і на підставі поданих доказів, суди повинні вимагати від осіб, що подали заяву, повного викладення обставин, якими обґрунтовуються дані вимоги, й посилання на засоби їх доказування.

На підставі ч.ч. 1, 2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

За змістом ч. 4, 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Пунктом 72 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 року № 866, передбачено, що для розв`язання спору, що виник між батьками, щодо визначення місця проживання дитини, один з батьків подає службі у справах дітей за місцем проживання дитини заяву, копію паспорта, довідку з місця реєстрації (проживання), копію свідоцтва про укладення або розірвання шлюбу (у разі наявності), копію свідоцтва про народження дитини, довідку з місця навчання, виховання дитини, довідку про сплату аліментів (у разі наявності).

Під час розв`язання спорів між батьками щодо визначення місця проживання дитини служба у справах дітей має захищати інтереси дитини з урахуванням рівних прав та обов`язків матері та батька щодо дитини.

Працівник служби у справах дітей за місцем проживання дитини проводить бесіду з батьками та відвідує їх за місцем проживання, про що складає акт.

У разі, коли батьки дитини проживають у межах різних адміністративно-територіальних одиниць, той із батьків, який подав заяву про визначення місця проживання дитини з ним, звертається до служби у справах дітей за місцем свого проживання для здійснення обстеження його житлово-побутових умов та складення акта обстеження умов проживання. Зазначений акт передається заявником до служби у справах дітей за місцем проживання дитини, працівник якої проводить з ним бесіду.

Після обстеження житлово-побутових умов, проведення бесіди з батьками та дитиною служба у справах дітей складає висновок про визначення місця проживання дитини і подає його органу опіки та піклування для прийняття відповідного рішення.

У постанові Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі №200/952/18 (провадження № 61-14859св19) вказано, що під час вирішення питання про визначення місця проживання дитини участь органу опіки та піклування є обов`язковою, а позивач до заяви про визначення місця проживання дитини повинен надати висновок органу опіки та піклування про доцільність проживання дитини з одним із батьків, характеристики з місця проживання, роботи, місця навчання дитини (гуртків), медичні довідки (суд обов`язково враховує стан здоров`я і батьків, і дитини), довідки про доходи (інші документи, які підтверджують матеріальне становище позивача), акти обстеження житлово-побутових умов, документи, що підтверджують право власності на житло.

Беручи до уваги наведене вище, суд зазначає, що позивачем не викладено обставин та відсутнє обґрунтування того, що між сторонами існує спір щодо визначення місця проживання дитини, а навпаки, зазначено, що відносно ОСОБА_2 згідно рішення Ризького суду у справах дітей припинено опіку на ОСОБА_4 .

Також з матеріалів справи вбачається, що між сторонами не існує спору про місце проживання дитини, оскільки ОСОБА_3 , після повернення з Латвії постійно мешкає разом з батьком ОСОБА_1 та відповідачка жодних перешкод у спілкуванні дитини з батьком не чинить.

Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції).

Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.

До висновку органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання дитини разом з батьком суд ставиться критично, оскільки викладені у висновку обставини підтвердженні матеріалами справи, які не місять спору щодо визначення місця проживання дитини, таким чином на переконання суду даний висновок не є об`єктивним.

Беручи до уваги вищевикладене, позивачем не викладено обставин та відсутнє обґрунтування того, що між сторонами існує спір щодо визначення місця проживання дитини, зважаючи на те, що дитина проживає із позивачем та перебуває на його утриманні.

Поняття «юридичний спір» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За нормою частини четвертої статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно зі статтею 141 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до статті 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків; місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини; якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушений, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи законних інтересів.

Разом із тим, матеріали справи не містять підтвердження, що право позивача щодо проживання доньки разом з ним порушується, не визнається або оспорюється, оскільки між сторонами у справі, які є батьками малолітньої дитини, в порядку ст.160 СК України, вирішено питання щодо того, з ким саме з батьків проживає дитина.

У зв`язку з цим, суд приходить висновку, що права дитини жодним чином не порушені, оскільки дитина проживає разом із батьком, мати позбавлена права опіки на дитиною.

На переконання суду відсутні правові підстави для вирішення судом спору щодо місця проживання дитини сторін за відсутності такого спору та самостійного вирішенням між батьками дитини питання щодо місця проживання дитини.

Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін. Про факт відсутності предмета спору також безпосередньо свідчать ті обставини, що відповідач, не заявляє вимог і не ініціює питання про проживання дитини разом із нею, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що відсутність предмета спору щодо місця проживання дитини унеможливлює вирішення справи в цій частині по суті незалежно від обґрунтованості позову в частині зазначених вимог, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Як наслідок, права, свободи чи інтереси позивача щодо визначення місця проживання його доньки не є порушеними, невизнаними або оспорюваними, а тому вони і не потребують судового захисту.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Таким чином, оскільки сукупність усіх наведених вище фактичних обставин дає підстави стверджувати про відсутність предмета спору щодо місця проживання спільної дитини сторін у справі, суд дійшов висновку про існування підстав для закриття провадження у справі позовних вимог про визначення місця проживати неповнолітньої дитини із батьком.

Керуючись ст.ст. 255, 354 ЦПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову: Служба у справах дітей Дачненської сільської ради Одеського району Одеської області про визначення місця проживання малолітньої дитини - закрити, у зв`язку з відсутністю предмету спору.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя І.М. Горяєв

Повний текст ухвали складено 26.02.2025року, з врахуванням тривалої недостатньої кількості суддів в Біляївському районному суду Одеської області, щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які на лікарняному, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку виготовлення повного тексту рішення суду.