УХВАЛА
28 лютого 2025 року м.Запоріжжя
Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Апаллонової Ю.В., за участю секретаря судового засідання Шевченко К.В., відповідача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду за адресою: м. Запоріжжя, вул. Перемоги, 107-б, клопотання позивача про закриття провадження у цивільній справи за позовом Публічного акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та заяву відповідача про компенсацію здійснених відповідачем витрат, пов`язаних із розглядом справи в порядку ст. 142 ЦПК України-
Публічне акціонерне товариство «Запоріжжяобленерго» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Ухвалою судді від 12.11.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. Надано строки для подання заяв по суті справи.
Ухвалою суду від 06.12.2024 року відмовлено у задоволені заяви ОСОБА_1 про поновлення строку на подання відзиву на позовну заяву, заперечення проти спрощеного провадження та зустрічної позовної заяви у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за електроенергію .
У зв`язку із чим відкладено розгляд справи по суті до надходження витребуваних доказів.
19.02.2024 року до суду від представника ПАТ «Запоріжжяобленерго» Лєлєкової В.В. надійшла заява про закриття провадження у справі у зв`язку із відсутністю предмета спору.
У судове засідання представник позивача не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення відповідача, суд дійшов висновку про таке.
Одним із основних принципів цивільного судочинства є диспозитивність, зокрема стаття 13 ЦПК України зобов`язує суд розглядати справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог, а учаснику справи надає право розпоряджатися своїми правами, у тому числі вчиняти чи не вчиняти ті чи інші процесуальні дії, на власний розсуд.
Статтею 255 ЦПК України визначені підстави закриття провадження у справі, зокрема суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо:
- відсутній предмет спору (пункту 2 частини першої);
- позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом (пункт 4 частини першої).
Згідно з ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний Суд у постанові від 23 грудня 2020 року у справі № 522/8782/16-ц зазначив, що відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з п.2 ч.1 ст.255 ЦПК України суд може закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо встановить, що предмет спору був відсутній на час пред`явлення позову.
Пунктом 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України встановлено, що суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору. Поняття «юридичний спір» має тлумачитися широко, з урахуванням підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, ЄСПЛ зазначив, що відповідно до духу Конвенції поняття «спір про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.
Відповідно до висновку Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.
Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.
Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення за умови, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.
Таким чином, закриття провадження у справі внаслідок відсутності предмета спору пов`язується з тим, що відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самим сторонами врегульовані спірні питання. Закриття провадження в справі може з цієї підстави мати місце як за заявою сторони в процесі, так і за відсутності такої.
Також Верховний Суд у постанові від 20 вересня 2021 року у справі №638/3792/20 зазначив, що закриття провадження у справі це форма закінчення розгляду цивільної справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.
Право вибору процесуального способу закінчення судового спору з відповідачем, якщо для цього у позивача виникли підстави, належить позивачеві.
Отже, ПАТ «Запоріжжяобленерго» вправі як відмовитись від позову, залишити позов без розгляду, так і поставити питання про закриття провадження в справі внаслідок відсутності предмета спору.
У цій справі позивачем подано до суду клопотання про закриття провадження у справі у зв`язку із відсутністю предмету спору.
Разом із тим, будь-які обґрунтування щодо відсутності предмету спору у заяві не наведені.
Зміст заяви відповідача від 25.02.2025 року вказує на наявність між сторонами неврегульованих питань, що у сукупності із відсутністю обґрунтування підстав для закриття провадження у справі у заяві позивача унеможливлює встановлення судом підстав для закриття провадження за п.2 ч.1 ст. 255 ЦПК України, а тому у задоволенні клопотання позивача про закриття провадження у справі з підстав передбачених п.2 ч.1 ст.255 ЦПК України суд відмовляє.
При цьому вказані обставини не позбавляють позивача права на повторне заявлення клопотання про закриття провадження у справі із обґрунтуванням підстав для закриття провадження у справі.
З огляду на відмову у задоволенні клопотання позивача про закриття провадження у справі, процесуальних підстав для розподілу витрат відповідача у порядку ст. 142 ЦПК України, яка регулює вказане питання у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, судом не встановлено, а тому у задоволенні заяви відповідача про компенсацію здійснених відповідачем витрат, пов`язаних із розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача в порядку ст. 142 ЦПК України суд відмовляє.
Щодо клопотання ОСОБА_1 про притягнення до відповідальності позивача за ненадання доказів, витребуваних судом та накладення штрафу відповідно до ч.3 ст.43, ст.144, 148 ЦПК України, винесення окремої ухвали, то суд також відмовляє у його задоволенні з огляду на таке.
За правилами ч.1 ст. 148 ЦПК України, суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі до від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадках:1) невиконання процесуальних обов`язків, зокрема ухилення від вчинення дій, покладених судом на учасника судового процесу;2) зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству;3) неповідомлення суду про неможливість подати докази, витребувані судом, або неподання таких доказів без поважних причин;4) невиконання ухвали про забезпечення позову або доказів, ненадання копії відзиву на позов, апеляційну чи касаційну скаргу, відповіді на відзив, заперечення іншому учаснику справи у встановлений судом строк;5) порушення заборон, встановлених частиною дев`ятою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 148 ЦПК України суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадках: неповідомлення суду про неможливість подати докази, витребувані судом, або неподання таких доказів без поважних причин.
На думку суду для вирішення питання про застосування вимог ст. 148 ЦПК України, оскільки застосування штрафних санкцій можливе тільки після підтвердження умислу позивача направленого на невиконання ухвали суду.
З матеріалів справи вбачається, що 19.02.2025 року, тобто в межах встановленого судом ухвалою від 27.01.2025 року строку для надання доказів, позивачем подано до суду клопотання про закриття провадження у справі, а тому вирішення питання щодо застосування положень ст. 148 ЦПК України з урахуванням тих обставин, що судом лише цією ухвалою відмовлено у закритті провадження у справі без отримання інформації позивачем про відмову у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі з підстав п.2 ч.1 ст.255 ЦПК України з урахуванням права позивача припинити судовий процес за власною ініціативою шляхом подання заяви про залишення позову без розгляду або заяви про відмову від позову чи заяви про закриття провадження у справі, буде передчасним і необґрунтованим.
Окрім того, вжиття заходів відповідно до ст. 148 ЦПК України про накладення штрафу є правом, а не обов`язком суду.
Відповідачем також заявлено клопотання про постановлення окремої ухвали, у зв`язку з ненаданням доказів, а також притягненням до відповідальності посадової особи позивача за надання завідомо неправдивих розрахунків та свідомого введення в оману суду відповідно до ч.4 ст.43 ЦПК України.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 262 ЦПК України, суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.
Окрема ухвала суду - це процесуальне судове рішення, якою суд реагує на виявлені під час розгляду справи порушення закону і причини та умови, що сприяли вчиненню порушення. Отже, підставою для постановлення окремої ухвали є виявлення порушення закону і встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню порушення. Відтак, окрема ухвала може бути постановлена лише у разі, якщо під час судового розгляду встановлено склад правопорушення. Якщо суд не встановив такого порушення, підстав для окремої ухвали немає.
Згідно з ч. 5 ст. 262 ЦПК України, в окремій ухвалі суд має зазначити закон чи інший нормативно-правовий акт (у тому числі його статтю, пункт тощо), вимоги якого порушено, і в чому саме полягає порушення.
Суд звертає увагу, що відповідно до ст. 262 ЦПК України не встановлено процесуального обов`язку суду постановляти окрему ухвалу. Постановлення окремої ухвали є правом суду у разі встановлення судом підстав для окремої ухвали.
Суд також зауважує, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.
Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.
За загальним правилом розгляд цивільної справи по суті має завершуватись вирішенням ініційованого позивачем спору в спосіб ухвалення судом рішення про задоволення (повне, часткове) чи відмову у задоволенні позову або врегулюванням спору між сторонами.
Разом із тим процесуальний закон надає можливість особі, яка звернулась із відповідним позовом до суду, припинити судовий процес за власною ініціативою шляхом подання заяви про залишення позову без розгляду або заяви про відмову від позову чи заяви про закриття провадження у справі.
Інститут окремої ухвали направлений на реагування суду у тих випадках, коли порушення закону настільки очевидне, зухвале та систематичне, що не дозволяє суду бути інертним до таких порушень і спонукає до ефективних дій, втіленням яких має бути окрема ухвала (пункт 24 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2023 року у справі № 990/131/22 (провадження № 11-137заі23).
Суд постановляє окрему ухвалу лише тоді, якщо встановить порушення певним органом чи іншою особою вимог законодавства або недоліки в їхній діяльності під час вирішення спору.
У той же час суд враховує, що окрема ухвала є реакцією на ті порушення, що не усуваються рішенням суду, а також на причини й умови вчинення порушень, щоб запобігти їх повторенню у майбутньому.
Оскільки реалізація правового механізму, передбаченого нормою статті 262 ЦПК України, є правом суду, а не його обов`язком, та можлива виключно у випадку грубого порушення закону, чого встановлено не було оскільки судовий розгляд справи по суті не розпочався, докази судом не досліджувалися і не оцінювалися, розглядаючи заяву ОСОБА_1 про винесення окремої ухвали, законних підстав для постановлення окремої ухвали судом не вбачається.
Відповідачем у заявленому клопотанні, на переконання суду, не наведено достатніх підстав та аргументів для постановлення окремої ухвали і судом не встановлено достатніх даних для висновку про наявність порушень законодавства, які містять ознаки правопорушення, у зв`язку з чим у задоволенні клопотань про постановлення окремої ухвали слід відмовити.
Керуючись ст.ст. 148, 255, 260-262 ЦПК України, суд, -
У задоволенні клопотання позивача про закриття провадження у цивільній справи за позовом Публічного акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості про закриття провадження у справі на підставі п.2 ч.1 ст.255 ЦПК України у зв`язку з відсутністю предмета спору відмовити.
У задоволенні заяви відповідача ОСОБА_1 про компенсацію здійснених відповідачем витрат, пов`язаних із розглядом справи в порядку ст. 142 ЦПК України відмовити.
В задоволенні клопотання ОСОБА_1 про постановлення окремої ухвали в порядку ст. 262 ЦПК України відмовити.
Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення.

Апеляційна скарга на ухвалу суду в частині відмови у задоволенні заяви про компенсацію витрат може бути подана до Запорізького апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. В іншій частині ухвала оскарженню не підлягає. Заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду (ч. 2 ст. 353 ЦПК України).

Суддя Ю.В. Апаллонова