Провадження №22-ц/824/3493/2025
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 березня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2024 року, якою передано до Голосіївського районного суду м. Києваматеріали справи за позовом ОСОБА_1 до АТ «Сенс Банк» про визнання зобов`язань припиненими,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ «Сенс Банк» про визнання зобов`язань припиненими за кредитом договором.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2024 року справу передано на розгляд до Голосіївського районного суду м. Києва.

Не погоджуючись із указаною ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив оскаржувану ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду до Шевченківського районного суду м. Києва, оскільки вона постановлена з порушенням норм процесуального права.

Свої позицію апелянт обґрунтував тим, що суд, ухваливши рішення про направлення матеріалів до іншого суду, не врахував положення ч. 5 ст. 28 ЦПК України, на які позивач посилався в своїй позовній заяві, обравши територіальну підсудність, оскільки позови про захист прав споживачів можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору. Вказує, що позивач зареєстрований і проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначена ним адреса вказана в кредитному договорі і не змінювалася до цього часу. У справі відсутні докази про те, що позивач проживає і зареєстрований не в Шевченківському районі м. Києва. При цьому апелянт посилається на висновок Верховного Суду в постанові від 25.01.2019 року (справа № 572/2528/18), яким визначено право вибору споживача звернутися з позовом до суду за місцем свого проживання.

Станом на день розгляду справи відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив. Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно із ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду щодо передачі справи на розгляд іншого суду розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. За таких умов апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без проведення судового засідання.

Згідно положень ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання встановлених законом умов) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до наступного висновку:

Передаючи матеріали справи на розгляд до Голосіївського районного суду м. Києва, суд першої інстанції послався на те, що згідно інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відповідач АТ «Сенс Банк» має місцезнаходження за адресою: м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100, що територіально відноситься до Голосіївського району м. Києва, відтак дана справа не підсудна Шевченківському районному суду м. Києва. При цьому суд в оскаржуваній ухвалі послався на положення до ч. 2 ст. 27 ЦПК України.

Колегія суддів із таким висновком не погоджується.

Стаття 28 ЦПК України встановлює правила підсудності справ за вибором позивача, яку ще називають альтернативною підсудністю. Альтернативною називають підсудність, за якою декілька судів є компетентними розглянути справу.

Не виключаючи можливість звернення особи до суду за правилами загальної підсудності (за місцезнаходженням відповідача), вона встановлює можливість звертатися до іншого або інших судів, тобто встановлює альтернативу - можливість для позивача обрати один із двох чи більше судів.

Альтернативна підсудність є пільговою, вона встановлена для невеликої категорії справ, які мають особливо важливе значення для громадян. Специфіка цього виду підсудності полягає в тому, що в залежності від характеру матеріальних правовідносин та предмету спору, особистих обставин, позивач може обирати серед двох, трьох чи більшої кількості судів, які будуть компетентними розглянути таку справу.

Відповідно до ч. 5 ст. 28 ЦПК України, позови про захист прав споживачів можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.

Згідно з ч. 16 ст. 28 ЦПК України позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 30 цього Кодексу.

У випадку, коли пред`явлення позову не пов`язано із захистом прав споживачів, встановлена для цих позовів альтернативна підсудність не поширюється.

Звертаючись до суду, позивач в позовній заяві, посилаючись на положення ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів» та ч.5 ст. 28 ЦПК України вказував про те, що між сторонами 17.05.2007 року було укладено договір про надання невідновлюваної кредитної лінії на споживчі потреби, тому позивач обрав підсудність справи за вибором споживача, а саме в Шевченківському районному суді м. Києва за його місцем постійного проживання і реєстрації (а.с.1-6). При цьому позивач просив визнати припиненими зобов`язання по кредитному договору від 17.05.2007 року у зв`язку з його виконанням.

Відповідно до преамбули ЗУ «Про захист прав споживачів», цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Відповідно до п. 17 ст. 1 ЗУ «Про захист прав споживачів», послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

Згідно з п. 3 ст. 1 ЗУ «Про захист прав споживачів», виконавцем є суб`єкт господарювання, який виконує роботу або надає послуги.

Згідно п. 22 ст.1 цього ж Закону, споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про фінансові послуги та держане регулювання ринків фінансових послуг», фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Частиною 1 статті 4 цього Закону визначено, що фінансовими послугами вважаються, зокрема: випуск платіжних документів, платіжних карток, дорожніх чеків та/або їх обслуговування, кліринг, інші форми забезпечення розрахунків; залучення фінансових активів із зобов`язанням щодо наступного їх повернення; банківські та інші фінансові послуги, що надаються відповідно до ЗУ «Про банки і банківську діяльність».

Відповідно до роз`яснень, які містяться у ч.2 п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12 квітня 1996 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», оскільки Закон не визначає певних меж своєї дії, судам слід мати на увазі, що до відносин, які ним регулюються, належать, зокрема, ті, що виникають із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття й ведення рахунків, проведення розрахункових операцій, приймання і зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг).

Враховуючи зазначені положення, відносини, які склались між позивачем та відповідачем, регулюються ЗУ «Про захист прав споживачів».

З наявного в справі кредитного договору від 17.05.2007 року вбачається, що між ОСОБА_1 та ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Сенс Банк», було укладено договір про надання невідновлюваної кредитної лінії № 10-29/3182 та п.1.2 договору передбачено надання кредиту позичальнику на поточні потреби (а.с.11-15).

Крім того, з наданих апелянтом копії паспорту громадянина України та витягу з Реєстру територіальної громади вбачається інформація, що ОСОБА_1 має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.204-205).

Посилання суду першої інстанції в оскаржуваній ухвалі на положення ч. 2 ст. 27 ЦПК України не може бути враховано апеляційним судом з огляду на характер спірних правовідносин в даній справі та не дають підстав для висновку, що позивач в такій категорії справ втрачає право на звернення до суду для захисту та поновлення своїх прав як споживач за власним вибором у межах альтернативної підсудності, визначеної ч. 5 ст. 28 ЦПК України.

Враховуючи зареєстроване місце проживання позивача, останній, як споживач фінансових послуг, вірно визначив підсудність та керуючись ч. 5 ст. 28 ЦПК України звернувся з позовом до Шевченківського районного суду м. Києва.

Відповідно до ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів», захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції 1950 року кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена.За таких умов даний позов може бути поданий до вказаного суду за правилами ч.5 ст. 28 ЦПК України.

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з положеннями п. 3 ч.1 ст. 260 ЦПК України ухвала, що викладається окремим документом, складається з мотивувальної частини із зазначенням мотивів, з яких суд дійшов висновків, і закону, яким керувався суд, постановляючи ухвалу.

Суд першої інстанції на вищенаведене уваги не звернув, у зв`язку із чим помилково дійшов висновку про направлення справи за підсудністю до іншого суду та в порушення вимог ст. 263 ЦПК України в оскаржуваній ухвалі не навів належних і достатніх обґрунтувань прийняття такого рішення.

У відповідності до положень ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про необхідність скасування оскаржуваної ухвали та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.367, 374, 379, 381, 382 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2024 рокускасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий С.О. Журба

Судді: Т.О. Писана

К.П. Приходько