Провадження № 22-ц/802/201/25 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Киці С. І., Шевчук Л. Я.,

за участю:

секретаря судового засідання - Губарик К. А.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, за апеляційними скаргами ОСОБА_4 , поданими представником ОСОБА_2 , на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 листопада 2024 року, додаткове рішення цього ж суду від 20 грудня 2024 року та ухвалу від 20 грудня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2023 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя, обґрунтовуючи вимоги тим, що з 20 липня 1991 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 . Зазначав, що шлюбні відносини між ними припинені та на розгляді в Луцькому міськрайонному суді Волинської області перебуває справа про розірвання шлюбу між ними.

Вказував, що за час перебування у шлюбі ними було набуто у власність нерухоме майно, а саме: житловий будинок АДРЕСА_1 площею 260,2 кв.м із господарськими будівлями; квартира АДРЕСА_2 загальною площею 70,1 кв.м; машиномісце АДРЕСА_3 загальною площею 22 кв.м; нежитлове приміщення АДРЕСА_4 загальною площею 72,2 кв.м; нежитлове приміщення АДРЕСА_5 загальною площею 73,3 кв.м; та автомобіль «Renault Kangoo», 2011 року випуску, р.н. НОМЕР_1 .

Також указував, що житловий будинок АДРЕСА_1 розташований на земельній ділянці площею 0,25 га, кадастровий номер :01:001:0002, яка набута у власність ОСОБА_5 згідно з державним актом про право власності на земельну ділянку та рішенням Лаврівської сільської ради від 11.04.2003 року про приватизацію земельної ділянки.

У зв`язку з наведеним та з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, позивач просив визнати спільною сумісною власністю подружжя вищевказане майно та в порядку поділу майна визнати за ним право власності на таке майно: квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 70,1 кв. м; машиномісце АДРЕСА_3 загальною площею 22 кв. м; нежитлове приміщення АДРЕСА_4 загальною площею 72,2 кв. м, нежитлове приміщення АДРЕСА_5 загальною площею 73,3 кв. м.

В порядку поділу просив визнати за ОСОБА_5 право власності на автомобіль RENAULT KENGOO, 2011 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , та житловий будинок АДРЕСА_1 площею 260,2 кв. м із господарськими будівлями. А також просив стягнути з ОСОБА_5 на його користь на відшкодування різниці вартості частки у спільному сумісному майні в сумі 72930,5 грн.

Мотивував змінені вимоги задля збереження цілісності майна і з метою недопущення повторних звернень до судів із позовами про реальний поділ в натурі та дотримання балансу між вартістю і сумою компенсації одному із подружжя.

Разом з тим, ОСОБА_5 подала до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, в якій просила в порядку поділу спільного майна подружжя виділити їй в натурі частку у праві власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, який розташований по АДРЕСА_1 ; нежитлове приміщення №7 в будинку АДРЕСА_6 ; житлову квартиру АДРЕСА_2 .

При цьому, у власність ОСОБА_3 виділити в натурі частку у праві власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, який розташований по АДРЕСА_1 ; нежитлове приміщення №8 в будинку АДРЕСА_6 ; автомобіль «Renault Kangoo», 2011 року випуску, р.н. НОМЕР_1 .

В ході розгляду справи позивач за зустрічним позовом подала заяву про зміну предмета позову, відповідно до якого просила виділити їй в рахунок 1/2 ідеальної частки в праві власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований по АДРЕСА_1 відповідно до висновку експерта, зокрема приміщення: сходова клітка 1 площею 9.1 кв.м, підвал ІІ площею 2.5 кв.м, підвал V площею 15.2 кв.м, котельню VI площею 7.4 кв.м, коридор VII площею 7.0 кв.м. (всього по підвалу загальною площею 41.2 кв.м. ), коридор 1-1 площею 2.3 кв.м, кімнату 1-2 площею 17.8 кв.м, кімнату 1-3 площею 25.0 кв.м, кухню 1-4 площею 15.1 кв.м, вбиральню 1-5 площею 1.5 кв.м, ванну 1-6 площею 3.0 кв.м, коридор 1-7 площею 19.9 кв.м (всього по першому поверсі загальною площею 84.6 кв.). Всього приміщень загальною площею 125.8 кв.м, житловою площею 42.8 кв.м, а також 1/2 частину літньої кухні- гаражу-сараю, за варіантом поділу, визначеному судовим експертом, як співвласнику 1 (синій колір),вартістю 2 103452,00 гривень; визнати право власності на 1/2 частку у власності на квартиру АДРЕСА_2 , вартістю 1289 761.50 гривень; виділити у власність нежитлове приміщення АДРЕСА_4 , площею 72.2 кв.м, за попередньою вартістю 777024.00 гривень та автомобіль RENAULT KENGOO, 2011 року випуску, д.н.з НОМЕР_1 , вартістю 219 214,00 гривень. Всього майна на суму 438245,50 гривень.

Водночас, у власність ОСОБА_3 виділити належну йому 1/2 ідеальної частки у праві власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований по АДРЕСА_1 , наступні приміщення: підвал III площею 24.7 кв.м, підвал IV площею 19.4 кв.м (всього по підвалу 44.1 кв.м), коридор 1-8 площею 26.0 кв.м, кімнату 1-9 площею 19.1 кв.м, кімнату 1-10 площею 25.3 кв.м, кімнату 1- 11 площею 15.4 кв.м, ванну 1-12 площею 3.1 кв.м, вбиральню 1-13 площею 1.4 кв.м (всього по другому поверсі 90.3 кв.м). Всього приміщень загальною площею 134.4 кв.м, житловою площею 59.8 кв.м., а також 1/2 частину літньої кухні - гаражу- сараю, тобто за варіантом поділу, визначеного експертом як співвласнику 2 (зелений колір), поклавши на останнього обов`язок влаштувати власний вхід, виконавши дії, які передбачено експертом, вартістю 2187452.00 грн; визнати право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , вартістю 1289761,50 грн, виділити у власність машиномісце АДРЕСА_7 , загальною площею 22 кв.м, ринковою вартістю 294 280,00 грн та приміщення магазину № НОМЕР_2 в будинку по АДРЕСА_6 за попередньо визначеною ринковою вартістю 713 224,00 грн. Всього майна на суму 4484717,50 грн. А також стягнути із ОСОБА_3 на її користь компенсацію різниці у вартості частини майна у сумі 47736 грн та понесені судові витрати у справі.

10.10.2024 року представник відповідача подала до суду заяву із відповідними документами (копією паспорта, виданого 01.10.2024) про зміну прізвища відповідачки з ОСОБА_2 на ОСОБА_2 у зв`язку з розірванням шлюбу (а.с.193-194).

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 листопада 2024 року первісний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя задоволено.

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 :

- житловий будинок АДРЕСА_1 площею 260,2 кв.м із господарськими будівлями;

- квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 70,1 кв.м;

- машиномісце АДРЕСА_3 загальною площею 22 кв.м;

- нежитлове приміщення №7 в будинку АДРЕСА_6 загальною площею 72,2 кв.м;

- нежитлове приміщення №8 в будинку АДРЕСА_6 загальною площею 73,3 кв.м;

- автомобіль «Renault Kangoo», 2011 року випуску, р.н. НОМЕР_1 .

В порядку поділу спільної сумісної власності визнано за ОСОБА_3 право власності на:

- квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 70,1 кв.м;

- машиномісце АДРЕСА_3 загальною площею 22 кв.м;

- нежитлове приміщення №7 в будинку АДРЕСА_6 загальною площею 72,2 кв.м;

- нежитлове приміщення №8 в будинку АДРЕСА_6 загальною площею 73,3 кв.м.

В порядку поділу спільної сумісної власності визнано за ОСОБА_4 право власності на:

- житловий будинок АДРЕСА_1 площею 260,2 кв.м із господарськими будівлями;

- автомобіль «Renault Kangoo», 2011 року випуску, р.н. НОМЕР_1 .

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію за його частку у спільному майні в розмірі 72930 грн. 50 коп.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя відмовлено.

Додатковим рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 грудня 2024 року заяву представника позивача ОСОБА_8 за первісним позовом про ухвалення додаткового рішення задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 8052 грн та за надання професійної правничої допомоги в розмірі 12000 грн.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 грудня 2024 року в задоволенні заяви представника відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 про стягнення судових витрат на правничу допомогу відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду від 22 листопада 2024 року, ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу і просила в частині поділу житлового будинку, квартири та двох нежитлових приміщень рішення скасувати та у вказаній частині ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги її зустрічного позову задовольнити та провести поділ майна згідно з її варіантом.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначала, що суд, ухвалюючи рішення, повністю задовольнив первісний позов ОСОБА_3 , а в задоволенні зустрічного позову відмовив та здійснив поділ майна подружжя, не звернувши уваги на те, що предмет спору був спільний для обох заявлених позовів, та на користь кожної із сторін виділено окремий майновий об`єкт. Вважає, що відмова у задоволенні зустрічного позову суперечить нормам процесуального права.

В частині поділу житлового будинку, квартири та двох нежитлових приміщень, то у вказаній частині рішення вважає незаконним та необгрунтованим, а тому воно підлягає до скасування. Зазначає, що суд виділив на користь позивача ОСОБА_3 три об`єкти нерухомого майна, неправомірно позбавивши ОСОБА_4 права власності на вказане майно. При цьому, судом було застосовано лише один критерій - вартість майна. Суд не врахував ні того, що вона наполягала поділити житловий будинок в натурі шляхом виділу належної їй частки, що вона є підприємцем та здійснює господарську діяльність із роздрібної торгівлі і нежитлове приміщення №7 їй необхідне для власної діяльності (адже саме з такою метою воно і придбавалось). При відмові в реальному поділі будинку суд не звернув увагу на те, що вказаний будинок технічно можливо поділити на два окремих об`єкти. При цьому, судом не було враховано, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. А також про те, що при поділі майна слід враховувати призначення майна, його кількості, місця розташування, значення для сторін та особливостей припинення права спільної власності у житловому будинку, квартирі.

05 січня 2025 року ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_4 подала апеляційні скарги на додаткове рішення та ухвалу суду від 20 грудня 2024 року, які просила скасувати, у задоволенні заяви позивача щодо стягнення судового збору та витрат на правничу допомогу відмовити в повному обсязі, а в задоволенні заяви ОСОБА_4 про стягнення судових витрат задовольнити.

У відзиві на апеляційні скарги ОСОБА_3 просив залишити їх без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. Вказує, що варіанти поділу, запропоновані ним та ОСОБА_4 , суперечили один одному. Приймаючи повністю запропонований ОСОБА_3 спосіб поділу та відкидаючи запропонований спосіб поділу ОСОБА_4 , суд дійшов правильного висновку. Процесуальне формулювання рішення не впливає на матеріально-правову складову відносин сторін, оскільки рішенням суду забезпечено право обох сторін на спільне майно та його поділ. Вказує, що в апеляційній скарзі ОСОБА_4 погоджується з рішенням суду про виділення їй автомобіля RENAULT KENGOO, 2011 року випуску. Така позиція спростовує аргумент ОСОБА_4 про те, що вона мала та має правомірне очікування отримати у власність належну їй частку у кожному із перелічених об`єктів, оскільки сама ставить вимогу про передачу собі окремих об`єктів спільної власності без збереження частки за іншим з колишнього подружжя. Вважає, що поділ житлового будинку в натурі у межах даної справи неможливий з огляду на проведення витратної реконструкції житлового будинку, для якої у нього відсутні грошові кошти; а також тягне необхідність отримання дозволу на проведення реконструкції. Прийняття рішення про виділення кожній зі сторін 1/2 частки у спільній квартирі не вирішить спору, оскільки питання про поділ її в натурі не ставилось. Разом з тим, вважає, що сторони мають достатньо майна, щоб провести його поділ у натурі шляхом передачі кожній із сторін окремого об`єкта права власності, що вирішить усі спірні питання, а тому поділ, застосований судом, відповідає способу користування та управління майном, який склався між сторонами на даний час. Залишення часток у спільному майні при можливості його поділу окремими об`єктами призведе до необхідності спільного управління майном співвласниками, які між собою перебувають у неприязних стосунках. Також вказує, що правові позиції, висловлені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 грудня 2018 року в справі №908/1754/17 та Верховним Судом у постанові від 17 травня 2023 року у справі №466/4559/21, не релевантні обставинам даної справи.

Згідно із частинами 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним критеріям оскаржуване судове рішення першої інстанції відповідає з огляду на таке.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно із частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

У постанові від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що у частині другій статті 328 ЦК України передбачено презумпцію правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, зокрема, якщо інше прямо не випливає із закону. Інше передбачене статтею 60 СК України, згідно з якою будь-яке майно, набуте за час шлюбу, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Судом встановлено, що з 20 липня 1991 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 грудня 2023 року та згідно з паспортом № НОМЕР_3 ОСОБА_5 змінила прізвище на ОСОБА_2 .

Сторонами за час перебування у шлюбі було набуто у власність:

- житловий будинок АДРЕСА_1 площею 260,2 кв.м із господарськими будівлями на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 19.11.1998 року (а.с. 11-12);

- квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 70,1 кв.м, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 21.04.2008 року (а.с. 24-25);

- машиномісце АДРЕСА_3 загальною площею 22 кв.м згідно зі свідоцтвом про право власності від 10.07.2012 року (а.с. 26-27);

- нежитлове приміщення №7 загальною площею 72,2 кв.м та нежитлове приміщення №8 загальною площею 73,3 кв.м у будинку АДРЕСА_6 , що підтверджується витягами з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 33-34, 38-39);

- автомобіль «Renault Kangoo», 2011 року випуску, р.н. НОМЕР_1 , згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 (а.с. 48).

Вказані обставини щодо обсягу спільного майна подружжя сторонами підтверджено та не оспорюється.

Таким чином, встановивши, що нерухоме майно було придбано сторонами за час шлюбу, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що воно є спільною сумісною власністю подружжя й підлягає поділу між ними.

Відповідно до статті 70 СК України в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Згідно із статтею 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.

Суд враховує, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). У випадку множинності об`єктів нерухомого майна, що перебуває у спільній власності сторін, суду належить розглянути можливість здійснити поділ майна таким чином, щоб не зобов`язувати сторону сплачувати компенсацію.

Тобто, вирішуючи спір про поділ майна подружжя, суд повинен розглянути можливість здійснити поділ спільного сумісного майна подружжя у спосіб без визначення грошової компенсації, або з визначенням такої у мінімальному розмірі.

Такі правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 15 квітня 2020 року в справі № 565/495/18, від 09 червня 2021 року в справі № 537/5528/16, від 12 жовтня 2022 року в справі № 757/64512/16-ц, від 02 серпня 2023 року в справі № 2-7539/09.

Керуючись загальними правилами доказування в цивільному процесі, які ґрунтуються на статтях 12, 81 ЦПК, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Із указаних положень Закону випливає можливість застосування принципу «хто стверджує, той і доводить».

Відповідно до статті 76 ЦПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК).

11 грудня 2024 року Луцьким міськрайонними судом було призначено судові експертизи, проведення яких було доручено Волинському відділенню ЛНДІСЕ.

Відповідно до висновку судової транспортно-товарознавчої експертизи від 25 квітня 2024 року №167-E ринкова вартість автомобіля RENAULT KENGOO 2011 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , становить 219214 грн.

Згідно з висновком судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи № 166, 169 від 27.05.2024 року ринкова вартість нерухомого майна становить:

- житлового будинку АДРЕСА_1 площею 260,2 кв.м із господарськими будівлями - 4290698,00 грн;

- квартири АДРЕСА_2 загальною площею 70,1 кв.м - 2579523,00 грн;

- машиномісця АДРЕСА_3 загальною площею 22 кв.м - 294280,00 грн;

- нежитлового приміщення №7 у будинку АДРЕСА_6 загальною площею 72,2 кв.м - 777024,00 грн;

- нежитлового приміщення №8 у будинку АДРЕСА_6 загальною площею 73,3 кв.м - 713224,00 грн (а.с. ).

Відповідно до вказаної експертизи поділ житлового будинку по АДРЕСА_1 по частки в натурі шляхом виділу кожній із сторін відокремленої частини будинку за поверхами із самостійними входами можливий шляхом влаштування окремого входу та проведення певних переобладнань, а саме - другому співвласнику для входу на другий поверх будинку слід влаштувати зовнішні сходи в приміщення кімнати другого поверху, частину кімнати переобладнати в коридор та влаштувати другий самостійний вхід у підвал з віконного прорізу в приміщення підвалу .

Разом з тим, питання про можливість поділу в натурі квартири сторонами не ставилось.

Як убачається зі змісту судового рішення про розірвання шлюбу між сторонами від 11 грудня 2023 року, яке розміщене в ЄДРСР та є доступним і для суду апеляційної інстанції, судом у тій справі встановлено, що сторони протягом тривалого часу подружніх відносин не підтримують. Шлюб існує формально. Примиритись сторони не бажають.

В суді апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_3 пояснив, що між сторонами упродовж досить тривалого часу сформувались певні відносини щодо фактичного користування спільними об`єктами майна. Зокрема, з часу припинення між ними подружніх стосунків відповідачка ОСОБА_4 проживає у виділеному їй при поділі будинку, де і є зареєстрованою, фактично не допускає ОСОБА_3 до користування цим житлом. Разом з тим, ОСОБА_3 зареєстрований і фактично проживає й постійно користується спірною виділеною судом при поділі квартирою.

Як наведено вище, сторони погодились, що вартість майна, визначена внаслідок проведених експертних досліджень, становить в цілому 8873963 грн, з яких: будинок - 4290698 грн, автомобіль - 219214 грн, квартира - 2579523 грн, машиномісце - 294280 грн, нежитлове приміщення № 7 - 777024 грн, нежитлове приміщення № 8 -713224 грн.

Таким чином, кожному із подружжя належить при поділі половина вказаного нерухомого майна на суму 4436981, 50 грн.

Отже, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо такого варіанту поділу спірного нерухомого майна, як зазначено в позові ОСОБА_3 , оскільки він передбачає остаточне вирішення спору між сторонами, найменший розмір компенсації за різницю між вартістю ідеальної частки в майні, відсутність необхідності в додаткових витратах та зусиллях для організації добудов, переобладнань та влаштувань входів у разі поділу в натурі житлового будинку. Разом з тим, варіант поділу майна за зустрічним позовом потягне за собою необхідність подальших звернень із новими позовами, а також постійні конфлікти між бувшим подружжям, яке перебуває у неприязних стосунках.

З наведених підстав спростовуються доводи апеляційної скарги щодо доцільності поділу будинку за запропонованим ОСОБА_4 варіантом поділу будинку.

Колегія суддів вважає правильним застосований судом поділ, який найбільше відповідає встановленому фактичному користуванню та управлінню майном, який склався між сторонами на даний час.

Суд правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

За таких обставин апеляційний суд доходить висновку, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині щодо визначення варіанту поділу спільного майна подружжя підлягає залишенню без змін.

Інші доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують

Щодо вимог апеляційної скарги на додаткове рішення та ухвалу суду з питань розподілу судових витрат апеляційний суд зазначає таке.

За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, п. 1 ч. 3 ст. 133 та ст. 137 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, розрахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Згідно зі статтею 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання.

Аналізуючи наведені норми процесуального закону та докази понесення сторонами судових витрат, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги представника відповідача ОСОБА_2 на додаткове рішення та ухвалу суду від 20 грудня 2024 року не містить доводів щодо неправильності розподілу таких витрат. З клопотанням про зменшення витрат на правничу допомогу відповідачка до суду першої інстанції не зверталася.

За таких умов колегія суддів не вбачає підстав для перегляду та скасування чи зміни додаткового рішення та ухвали суду.

Згідно із приписами статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 листопада 2024 року, додаткове рішення цього ж суду від 20 грудня 2024 року та ухвалу суду від 20 грудня 2024 року в цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді