Провадження № 2/161/37/25
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2025 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі:

головуючого судді Рудської С.М.

при секретарі Коржик Н.В.

за участі:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника третьої особи Андрусік О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача Виконавчий комітет Луцької міської ради, до ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини, -

В С Т А Н О В И В:

28.06.2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою на обґрунтування якої зазначив, що 01.08.2009 року між ним та відповідачкою ОСОБА_3 зареєстровано шлюб, який рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23.07.2018 року було розірвано. За час шлюбу у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася спільна дитина син ОСОБА_4 . Після припинення подружніх стосунків відповідачка виїхала за межі України та з того часу постійно проживає у Словацькій Республіці, де вона створила нову сім`ю. Із їх спільним сином ОСОБА_3 спілкується лише по телефону та жодної іншої участі в житті дитини не приймає. ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає разом з ним, матеріальним забезпеченням свого сина, навчанням та вихованням він займається одноосібно. Проживання дитини разом з ним відповідає його найкращим інтересам. Враховуючи наведене, просить суд визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з ним, а також стягнути з ОСОБА_3 на свою користь судові витрати по справі.

14.11.2024 року відповідачкою ОСОБА_3 подано до суду клопотання (по своїй суті відзив на позовну заяву), в якому остання зазначає, що після припинення подружніх відносин із позивачем вона проживала разом зі своїм сином у м. Луцьку та лише у середині 2020 року виїхала за кордон. З того часу вона мала особисті зустрічі із сином, а також постійно перераховувала кошти на утримання дитини та придбавала для нього необхідні речі. Разом із ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 вона щороку відпочивала на морі. Після початку повномасштабної війни в Україні, їх спільний із ОСОБА_1 , син переїхав до неї у Словацьку Республіку, де жив тривалий проміжок часу, проте згодом повернувся до позивача. Позивач створює перешкоди у її спілкуванні з дитиною та її вихованні. Щодо стягнення з неї судових витрат заперечує (а.с. 61-62).

18.11.2024 року третьою особою без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Виконавчим комітетом Луцької міської ради, як органу опіки та піклування, подано до суду висновок Служби у справах дітей Луцької міської ради № 288 від 31.10.2024 року «Про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_5 » (а.с. 67-68).

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18.11.2024 року за клопотанням сторони позивача витребувано наступні докази: у ДМС України інформацію щодо постановки/зняття з консульського обліку ОСОБА_3 у Словацькій Республіці; у Головного центру обробки спеціальної інформації ДПС України інформацію щодо перетину ОСОБА_3 державного кордону за період з 28.06.2019 року по 28.06.2024 року (а.с. 75-76).

05.12.2024 року від Головного центру обробки спеціальної інформації ДПС України надійшла до суду витребувана судом інформація (а.с. 85).

06.12.2024 року та 10.12.2024 року від ДМС України надійшли до суду листи щодо неможливості надання витребуваної інформації (а.с. 88, 92).

В судовому засідання позивач надав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві, просив позов задовольнити у повному обсязі. Суду пояснив, що його син виявляє бажання проживати саме з ним. Відповідачка добровільно лише інколи скидає грошові кошти на банківську картку дитини, за останній рік загальна сума коштів склала близько 300 Євро. З приводу стягнення із останньої аліментів на утримання їх спільного сина він не порушував. Також ствердив, що він має право на відстрочку від призову на час воєнного стану, а тому даний спір не пов`язаний із здобуттям відповідного статусу.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позицію свого довірителя та додатково суду пояснив, що визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_5 необхідне ОСОБА_1 для безперешкодної реалізації ним своїх батьківських прав та обов`язків, виконання яких істотно утрудняється перебуванням відповідачки за межами України та відсутності від неї взаємодії у питаннях, які стосуються інтересів дитини.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача в судовому засіданні суду пояснила, що позовні вимоги підлягають до задоволення, оскільки проживання ОСОБА_6 разом з його батьком буде більш комфортним для нього та відповідатиме його найкращим інтересам. Також зазначила, що жодних обмежень щодо участі відповідачки у вихованні та спілкуванні з дитиною немає.

Відповідачка ОСОБА_3 , яка приймала участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, позовні вимоги визнала в повному обсязі. Відповідач суду пояснила, що вона поважає думку свого сина, який виявляє бажання проживати разом із батьком.

Заслухавши пояснення учасників судового провадження, думку малолітнього ОСОБА_5 , з приводу предмету спору, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 01.08.2009 року зареєстрували шлюб, який рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23.07.2018 року по справі № 161/3045/18 було розірвано. Дане судове рішення набрало законної сили 23.08.2018 року (а.с. 7-8).

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилася спільна дитина син ОСОБА_5 . Зазначене підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (а.с. 6).

Як вбачається із будинкової книги серії НОМЕР_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та малолітній ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до 01.07.2021 року були зареєстровані за однією адресою: АДРЕСА_1 . Із зазначеної дати відповідачка ОСОБА_3 знята з реєстрації місця проживання за вказаною адресою (а.с. 11-14).

Із акту обстеження умов проживання ОСОБА_5 від 01.05.2024 року, складеного комісією Служби у справах дітей Луцької міської ради, слідує, що малолітній проживає разом зі своїм батьком ОСОБА_1 . Дитина забезпечена усім необхідним. Мати ОСОБА_6 проживає в Словацькій Республіці (а.с. 15).

Згідно інформації, яка міститься у виписці із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого та довідки навчального закладу, де навчається малолітній ОСОБА_5 , його вихованням, навчанням та медичним доглядом займається його батько ОСОБА_1 . Мати дитини участі у вихованні не приймає (а.с. 9, 10).

Згідно відомостей Головного центру обробки спеціальної інформації ДПС України (довідка № 19-84376/18/24-вих від 04.12.2024 року), ОСОБА_7 в період часу з 29.08.2019 року по 12.08.2023 року 8 разів здійснювала перетин державного кордону. Востаннє відповідачка виїхала за кордон та в Україну не поверталася (а.с. 85).

У своєму позові ОСОБА_1 просить визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з ним.

Згідно з висновком Служби у справах дітей Луцької міської ради № 288 від 31.10.2024 року «Про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_5 », затвердженим рішенням Виконавчого комітету Луцької міської ради № 646-1 від 06.11.2024 року, орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з його батьком ОСОБА_1 (а.с. 67-68).

Висновок органу опіки та піклування обґрунтований тим, що малолітня дитина постійно проживає разом із батьком, який самостійно займається її вихованням та утриманням, працює, має стабільний дохід та можливість створити всі умови для фізичного, духовного та розумового розвитку дитини. Мати дитини проживає за кордоном та виявляє бажання, щоб дитина проживала разом з нею.

В ході розгляду справи відповідачка позов визнала.

У судовому засіданні судом також з`ясованого думку дитини малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з приводу визначення місця його проживання, який повідомив, що він проживає та надалі виявляє бажання проживати разом зі своїм батьком.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, які склалися між сторонами, суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Таким чином, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Відтак, суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15.03.2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18.09.2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02.02.2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20).

У відповідності до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

У ст. 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно зі ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (ст. 7 СК України).

У ст. 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Згідно з абз. 1 ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

В ході розгляду справи судом було встановлено, що сторони фактично досягли згоди щодо проживання малолітнього ОСОБА_6 разом з позивачем, мати дитини не ініціювала питання про визначення місця проживання разом з нею, не вживала жодних заходів щодо відібрання дитини у його батька.

Відповідачка заявлені позовні вимоги визнала, що, з урахуванням вищенаведеного, свідчить про відсутність як в минулому, так і станом на дату ухвалення даного судового рішення, спору щодо визначення місця проживання спільного з позивачем сина.

На переконання суду, ОСОБА_1 у даному судовому провадженні не довів, що його права порушені, не визнані або оспорюються відповідачкою.

Схожих висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постановах від 10.07.2024 року у справі № 127/16211/23 (провадження № 61-1964св24), від 10.12.2024 року у справі № 299/8679/23 (провадження № 61-14033св24) та від 15.01.2025 року у справі № 755/15383/23 (провадження № 61-14116св24).

Суд також враховує, що обґрунтування позовної заяви та надані стороною позивача пояснення свідчать про спрямованість позовної вимоги про визначення місця проживання дитини з батьком на майбутнє, тобто на той можливий (ймовірний) випадок коли дійсно виникне спір щодо місця проживання дитини, а тому такий позов не може бути задоволений, адже завданням цивільного судочинства є захист тільки порушених, невизнаних чи оспорюваних прав особи. Для захисту права суду необхідно встановити факт його порушення, а чи відбудеться це у майбутньому невідомо.

Враховуючи наведене, суд, у відповідності до вимог ч. 4 ст. 206 ЦПК України, не приймає визнання відповідачкою позову, у відповідності до вимог ч. 6 ст. 19 СК України, не приймає до уваги висновок органу опіки та піклування, оскільки такий є недостатньо обґрунтованим, а відтак приходить до висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача Виконавчий комітет Луцької міської ради, до ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини в повному обсязі.

Враховуючи положення ст. 141 ЦПК України судові витрати по справі, у зв`язку з відмовою у позові, суд покладає на позивача.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 77-81, 141, 259, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача Виконавчий комітет Луцької міської ради, до ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі складення рішення відповідно до ч. 6 ст. 259 ЦПК України з дня складення рішення в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги на рішення суду всіма учасниками справи. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 .

Відповідач: ОСОБА_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_4 .

Третя особа: Виконавчий комітет Луцької міської ради, адреса місцезнаходження: Волинська обл., м. Луцьк, вул. Б. Хмельницького, 19, .

Повний текст рішення складений 04 березня 2025 року.

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області С.М. Рудська