Номер провадження: 22-ц/813/123/25
Головуючий у першій інстанції Абухін Р. Д.
Доповідач Назарова М. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.02.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Кострицького В.В., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря Соболєвої Р.М.,

учасники справи: позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі свого представника Дабіжа Олени Анатоліївни,

на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 березня 2021 року, ухвалене Приморським районним судом м. Одеси у складі: судді Абухіна Р.Д. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири,

в с т а н о в и в:

У грудні 2019 року позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду із вказаним позовом, який мотивували тим, що 14 листопада 2019 року належну позивачам квартиру АДРЕСА_1 , було затоплено.

Згідно з актом комісії дільниці № 7 КП ЖКС «Порто-Франківський» від 14 листопада 2019 року затоплення (залиття) відбулось з квартири АДРЕСА_2 , яка знаходиться поверхом вище на третьому (останньому) поверсі будинку, та власниками якої є відповідачі. Під час обстеження встановлено залиття двох приміщень площею 12,4 та 3,3 кв.м, загальна площа залиття з урахуванням відшарування шпалер складає 13.5 кв.м.

Посилаючись на те, що залиття належної позивачам квартири сталося з вини відповідачів, залиття було неодноразовим, внаслідок чого в квартирі неможливо проживати, вона потребує ремонту, вартість відновлювального ремонту з ПДВ на дату оцінки складає 73003,00 грн, позивачі, з урахуванням уточнених позовних вимог, із посиланням як на правове обґрунтування своїх вимог на вимоги ст. 151 ЖК України, ч. 1 ст. 1166, 1167, ч. 1 ст. 23 ЦК України, просили суд стягнути з відповідачів солідарно на їх користь 73 000 грн в якості відшкодування матеріальної шкоди та 2000,00 грн витрат за проведення експертної оцінки.

У відзиві на позовну заяву відповідач ОСОБА_3 просив у задоволенні позову відмовити з підстав недоведеності позивачами завдання шкоди з вини відповідачів, вважаючи акт про залиття квартири від 14.11.2019 неналежним та недопустимим доказом, у якому не зазначено конкретних причин залиття, квартира відповідачів не оглядалась, не було встановлено конкретне місце течі, при складенні акту були відсутні відповідачі, а позивачем не надано доказів того, що їм було запропоновано взяти участь у встановленні факту та причин залиття, проте відповідачі відмовились від участі у встановленні причин. Крім того, відповідач посилається, що квартира відповідачів не є єдиною квартирою, розташованою над квартирою позивачів, а оскільки точне місце течі не визначено, тому не виключена можливість того, що причиною затоплення квартири позивача може бути неналежне утримання обслуговуючою організацією загально-будинкових мереж водопостачання та водовідведення.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 29 березня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири, відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 в особі свого представника ОСОБА_6 просить скасувати оскаржуване рішення повністю та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 задовольнити. Також позивач просив стягнути солідарно з відповідачів судові витрати та витрати на професійну правничу допомогу.

Скаржник посилається на те, що суд не повно з`ясував обставини, що мають значення для справи, невірно застосував норми матеріального права, дійшовши висновків про обов`язковість певних реквізитів акту про залиття з посиланням на Правила утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17.05.2005 № 76; суд, поклавши обов`язок доказування вини відповідачів на позивачів, не врахував висновки Верховного Суду, зроблені у постанові від 27 грудня 2019 року у справі № 686/11256/16-ц, відповідно до яких саме на відповідача покладається обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди; на підтвердження допущеної технічної описки у даті складення акту було надано ще один акт з виправленою опискою, крім того вважає, що наведені обставини можуть бути підтверджені показаннями свідків, яких просить викликати для допиту в судове засідання.

Вважає також помилковим висновок суду щодо неналежності та недопустимості як доказів акту про залиття квартири та звіту щодо ринкової вартості робіт та матеріалів, необхідних для проведення відновлюваного ремонту для усунення збитку після залиття квартири від 05 грудня 2019 року, оскільки акт є первинним документом, що засвідчує факт події, а тому не може грунтуватися на інших документах, а об`єктивність і достовірність звітів і висновків оцінювача не визначається його попередженням про кримінальну відповідальність, а тому розмір шкоди доведено належними та допустимими доказами, в той час як відповідачі не спростували своєї вини у завданні шкоди, клопотань про проведення відповідних експертиз не заявляли (постанова ВС від 04.07.2018 у справі № 711/650/13-ц).

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Справа перебувала у провадженні судді Приходько Л.А.

На підставі рішення Вищої ради правосуддя від 30 травня 2023 року відрядження судді Приходько Л.А. до Одеського апеляційного суду достроково закінчено.

У зв`язку з достроковим закінченням відрядження судді Херсонського апеляційного суду Приходько Л.А., в провадженні якої як судді-доповідача перебувала вказана справа, справу передано до провадження судді Назарової М.В., судді учасники колегії: Бездрабко В.О., Кутурланова О.В. (протокол повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.06.2023).

Розгляд справи був призначений на 04 липня 2023 року о 14-й год.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.07.2023 року у відповідності до п. 3.9 Тимчасових засад використання автоматизованої системи документообігу суду в Одеському апеляційному суді визначено суддів Кострицького В.В., Лозко Ю.П.

Останній раз справу призначено до судвого розгляду на 25.02.205 о 13.30 год.

В судовому засіданні 06.02.2024 Аксьонов О.В. підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити, згодом, належно повідомлений про дату, час і місце розгляду справи (довідка про доставку електронного документу повноважному представнику 21.12.2024 4:51:49), не зявився до судового засідання. ОСОБА_1 слід вважати повідомленою у відповісті до вимог ч. 3 ст. 130 ЦПК України, крім того, вона є позивачем по справі, яка ініціювала теперішнє судове провадження, та має вживати заходів щодо розгляду справи своєчасно, її явка судом обов`язковою не визнавалася.

Представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Мастістий І.А. в судовому засіданні апеляційну скаргу не визнав.

Інші відповідачі, належно повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, до судового засідання не з`явилися.

Вказане відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом установлено, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 15 травня 1994 року у рівних частках на праві спільної часткової власності належать 43/100 частин квартири АДРЕСА_1 (а.с. 9).

Крім того, ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за законом належить 570/1000 часток квартири АДРЕСА_1 (а.с. 8).

З інформаційної довідки з реєстру речових прав на нерухоме майно від 19 листопада 2019 року вбачається, що відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 є співвласниками квартири АДРЕСА_3 (а.с. 11-12).

Відповідно до акту від 14.11.2020 про залиття квартири, який складено комісією дільниці № 7 КП ЖКС «Порто-Франківський» у складі трьох осіб - начальника ВД № 7 ОСОБА_7 , старшого майстра ВД № 7 ОСОБА_8 , майстра ВД № 7 ОСОБА_9 , за адресою АДРЕСА_4 , о/р ОСОБА_1 , встановлено, що під час обстеження квартири АДРЕСА_5 візуально видно залиття двох приміщень підсобних площею 12,4 кв.м та 3,3 кв.м. Квартира приватизована, розташована на II поверсі ІІІ-етажному будинку. Площа залиття приблизно складає 13,5 кв.м з урахуванням відшарування шпалерів від стін. Залиття проведено з квартири АДРЕСА_2 поверхом вище, о/р ОСОБА_10 (а.с. 10).

Судом також встановлено, що позивачі у позові зазначають дату залиття квартири 14 листопада 2019 року та складення в той день акту, проте в матеріалах справи міститься акт від 14 листопада 2020 року, що є пізнішою, ніж день подання позовної заяви з копією цього акту.

У відповіді на адвокатський запит ОСОБА_11 , наданої КП «ЖКС Потро-Франківський» від 12.03.2020, зазначено, що згідно довідки, наданої дільницею № 7 КП «ЖКС Порто- Франківський», оригінал акту, складений комісією ВД № 7 КП «ЖКС «Порто-Франківський» від 14.11.2019 року за фактом затоплення квартири АДРЕСА_1 видано заявнику, копія на виробничій дільниці не зберіглась (а.с. 109).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд мотивував таке тим, що акт від 14 листопада 2020 року не може бути належним та допустимим доказом заподіяння позивачам з вини відповідачів майнової шкоди, оскільки комісією не встановлено причину та дату залиття і особу, внаслідок дій або бездіяльності якої сталося залиття, тому вимоги позивачів є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Переглядаючи рішення суду за доводами апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Аналіз положень статей 11 та 1166 ЦК України дозволяє зробити висновок, що підставою виникнення зобов`язання про відшкодування шкоди є завдання майнової шкоди іншій особі.

Зобов`язання про відшкодування шкоди виникає за таких умов: наявність шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала шкоди та її результатом - шкодою; вина особи, яка завдала шкоди.

Відповідно до частини другої статті 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Таким чином, законодавцем встановлена презумпція вини заподіювача шкоди та саме він повинен довести, що шкоди завдано не з його вини.

Разом з тим, за правилами частини другої статті 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

У пункті 2 постанови Пленум Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» судам роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина.

Аналіз наведених норм права з урахуванням визначених цивільним процесуальним законодавством принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства дає підстави для висновку, що законодавством не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача у заподіянні шкоди; діє презумпція вини, тобто, відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди. Якщо під час розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 19 серпня 2014 року у справі № 3-51гс14, підстав відступити від якого Верховний Суд не встановив.

За приписами частин першої, третьої статті 12, статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно вимог статей 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до частини першої статті 1190 ЦК України особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим.

У постанові Верховного Суду України від 12 лютого 2014 року у справі № 6-168цс13 зроблений висновок по застосуванню статті 1190 ЦК України та вказано, що особи, які спільно заподіяли неподільну шкоду взаємопов`язаними, сукупними діями або діями з єдністю наміру, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим.

Отже, солідарна відповідальність передбачена лише у разі винних сумісних дій відповідачів або у випадках, передбачених договором.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 263, 264 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 , який просить рішення суду скасувати в цілому та стягнути на його користь та на користь ОСОБА_1 завдану їм з вини відповідачів залиттям квартири шкоду, в частині вимог ОСОБА_1 не ґрунтуються на вимогах процесуального права, оскільки представник позивача ОСОБА_12 є лише його представником згідно Ордеру серії ОД № 564168 від 30.04.2021. Підстав для представництва інтересів ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції нею не надано.

Отже, рішення суду в частині відмови позивачці ОСОБА_1 в задоволенні її позову до ОСОБА_13 не є предметом апеляційного перегляду.

Згідно Додатку № 4 до пункту 2.3.6 Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затвердженого наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 р. N 76 та Зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 25 серпня 2005 р. за N 927/11207, затверджено форму Акту про залиття, аварію, що трапилась на системі центрального опалення, гарячого водопостачання (або холодного водопостачання) та який має містити, крім іншого, дату та місце складання; члени комісії, що складають акт; місце, де трапилося залиття; подія, що трапилася; наслідки залиття, а також причини залиття.

Щодо доводів апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невірне застосування судом норм матеріального права, то з приводу наданого позивачами Акту від 14.11.2020, вказана в ньому дата вочевидь є помилковою, оскільки позивачі звернулися до суду із теперішнім позовом вже у грудні 2019 року та на підтвердження завданої їм майнової шкоди надали Звіт про оцінку ринкової вартості робіт і матеріалів, необхідних для проведення відновлювального ремонту , який складено оцінювачем 05.12.2019.

Проте, вірним слід вважати висновки суду про невідповідність такого Акту наведеним вимогам Порядку № 76, адже в ньому не встановлено причину залиття, а посилання на те, що залиття квартири позивачів відбулося із вище розташованої квартири АДРЕСА_2 само по собі без зазначення причини (порушення відповідачами порядку поводження із системою водопостачання через недбалість, умисел або ж через незадовільний стан водопровідного устаткування будинку) не може бути належним та достатнім доказом заявлених позовних вимог.

Отже, хоча вказаний акт і підтверджує залиття належної позивачам квартири, проте причина такого є невстановленою.

Як не зазначено і про неможливість забезпечення під час складення Акту участі відповідачів.

Помилковим є і твердження заявника про покладення судом обов`язку доказування вини відповідачів на позивачів, не врахувавши висновків Верховного Суду, зроблені у постанові від 27 грудня 2019 року у справі № 686/11256/16-ц, відповідно до яких саме на відповідача покладається обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди.

Відповідач помилково ототожнює обов`язок доведеності відсутності вини, який законодавець дійсно покладає на відповідачів, з не встановленням причини завдання шкоди залиттям квартири. Презумпція ж вини заподіювача шкоди у спірних правовідносинах може діяти лише в разі встановлення дійсної причини залиття квартири.

У постанові від 21.02.2018 в справі №?2-1974/11 Верховний Суд визнав правильним висновок суду першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, про те, що акт від 12 грудня 2007 року не відповідає вимогам, викладеним у Правилах, тому що у ньому не зазначені конкретні причини залиття квартири та особи, які допустили таке залиття, інші потрібні для такого документа реквізити. Тому цей акт не може бути належним і допустимим доказом заподіяння відповідачем майнової шкоди.

Щодо посилань заявника на усунення такого шляхом можливого допиту свідків, то таке має відбуватися із дотриманням певних стадій цивільного процесу, і для позивачів такою є подання першої заяви по суті справи позовної заяви.

Без доведення вказаного, для правильного вирішення справи не має значення намагання позивачів довести розмір завданої їм шкоди, наданим Звітом про оцінку від 05.12.2019.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування по доводам апеляційної скарги не має.

Керуючись ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі свого представника ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови 28 лютого 2025 року

Головуючий М.В. Назарова

Судді: В.В. Кострицький Ю.П. Лозко