Провадження № 22-ц/812/128/25
ПОСТАНОВА

Іменем України

03 березня 2025 року м. Миколаїв

справа № 489/6543/24

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Локтіонової О.В., Самчишиної Н.В.,

переглянувши у письмовому провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Миколаївській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, третя особа: Державна казначейська служба України, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - адвокатом Сорочаном Єлисеєм Васильовичем, на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва, ухвалене 18 листопада 2024 року під головуванням судді Костюченка Г.С., повний текст судового рішення складений цього ж дня,

У С Т А Н О В И В:

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Управління патрульної поліції в Миколаївській області, Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Позивач зазначав, що 04 січня 2024 року інспектором взводу №2 роти №1 батальйону №2 Управління патрульної поліції в Миколаївській області старшим лейтенантом поліції Іриною Карлаш складено відносно нього адміністративний протокол серії ААД №559734 від 04 січня 2024 року про притягнення до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП, а також вилучено посвідчення водія. Постановою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26 червня 2024 року, залишеною без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 22 липня 2024 року у справі №489/516/24, провадження у справі про притягнення його до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Зазначав, що даними рішеннями суду встановлена його невинуватість в інкримінованому адміністративному правопорушенні. Як вказав позивач, оскільки він не є спеціалістом в даній галузі права він був змушений звернутися за правовою допомогою до фахівця цієї категорії справ - адвоката Сорочана Є.В. та відповідно до договору про надання правової допомоги б/н від 25 січня 2024 року, акту приймання-передачі наданої правничої допомоги б/н від 25 липня 2024 року та квитанції до приходного касового ордеру б/н від 25 липня 2024 року останній надав йому правову допомогу на суму 16 000 грн. Таким чином в процесі розгляду матеріалів про адміністративне правопорушення та вимушеного захисту свої прав та законних інтересів йому була завдана матеріальна шкода у розмірі 16 000 грн у вигляді витрат по сплаті гонорару адвокату. Окрім того, він поніс також моральну шкоду, яка виразилася у моральних (душевних) стражданнях, що були викликані вимушеними діями щодо доведення у суді відсутності в його діях правопорушення розмір якої він оцінює в 100 грн.

Посилаючись на викладене та ст. 56 Конституції України, ст. 22, 23, 1174, 1176 ЦК України, п. 4 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ст. 141 ЦПК України, ОСОБА_1 просив стягнути з Державного бюджету України на його користь 100 грн моральної шкоди, 16 000 грн матеріальної шкоди а також витрати на професійну правничу допомогу.

У відзиві на позовну заяву представник Управління патрульної поліції в Миколаївській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України - Палієнко Д.Т. зазначає, що вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Так, на підтвердження заподіяння моральної шкоди позивачем не надано суду жодного доказу. Вважає помилковим застосування позивачем до даних правовідносин положень ст. 1174, 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», оскільки Управління патрульної поліції в Миколаївській області не є органом, що здійснює оперативно-розшукову діяльність або досудове розслідування. На думку представника відповідача, закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди. Подібні правові висновки висловлено Верховним Судом у постановах від 21 жовтня 2020 року у справі № 312/262/18, від 09 червня 2021 року у справі № 726/837/20, від 29 вересня 2021 року у справі №166/1222/20. Також представник відповідача звертала увагу суду, що позивач та його представник знаходяться у родинних зв`язках, а тому є можливим, що оплата за правничу допомогу не здійснювалась.

У відповіді на відзив представник позивача - адвокат Сорочан Є.В. - зазначає, що аргументи представника відповідача щодо відсутності доказів заподіяння моральної шкоди не заслуговують на увагу, оскільки психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли у позивача внаслідок порушення органом держави прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення самопочуття та здоров`я, свідчать про заподіяння йому моральної шкоди. Щодо доводів відповідача стосовно витрат на правничу допомогу, то за загальним правилом ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, жодною нормою матеріального чи процесуального права не передбачено якихось обмежень чи застережень стосовно виконання робіт (надання послуг) між особами, які знаходяться в родинних зв`язках і одержання за це відповідної оплати.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 листопада 2024 року у задоволенні позову відмовлено. Відмовляючи у задоволенні позову суд виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів протиправної поведінки або бездіяльності відповідача, а тому не має підстав для стягнення моральної шкоди, яка може бути саме наслідком порушеного права позивача. Також прийшов до висновку, що вимоги в частині відшкодування витрат на правову допомогу також не підлягають задоволенню.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Сорочан Є.В. - вважає висновок суду про те, що позивачем не доведено належними і допустимими доказами наявності незаконного рішення чи дії (бездіяльності) відповідача як органу державної влади, помилковим та таким, що суперечить усталеній правовій позиції Верховного Суду з розгляду спорів у подібних справах. Так, апелянт звертає увагу апеляційного суду, що як на фактичну підставу позову ОСОБА_1 посилався на безпідставне складання посадовою особою УПП в Миколаївської області відносно нього 04 січня 2024 року протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД № 559734, на підставі якого у позивача було вилучено посвідчення на право керування автомобілем, з доданою до протоколу схемою місця ДТП, що була невірно і неповно оформлена. Вказаним протоколом позивача було необґрунтовано звинувачено у вчиненні адміністративного правопорушення, яке він не вчиняв. Таким чином, здійснення поліцейськими Управління патрульної поліції в Миколаївській області відносно позивача адміністративного провадження, яке в подальшому було закрите за відсутністю складу адміністративного правопорушення, вказує на незаконність їх дій. Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц, від 05 лютого 2020 року у справі № 640/16169/17, від 22 липня 2020 року у справі № 303/7352/18, від 26 січня 202 року у справі № 953/6561/20, від 07 вересня 2022 року у справі № 289/2110/21. Представник Сорочан Є.В. також вважає хибним висновок суду щодо недоведеності позивачем заподіяння йому моральної шкоди. Так, позивач був змушений тривалий час звертатися до посадових осіб відповідача аби довести свою невинуватість в дорожньо-транспортній пригоді та повернути вилучене в нього посвідчення на право керування автомобілем. При цьому позивач як людина з обмеженими фізичними можливостями (інвалід війни) був значною мірою обмежений в можливості вільно пересуватися і забезпечувати свої життєві та професійні потреби. Ця обставина істотно і негативно вплинула на організацію його життя бо погіршила можливості у реалізації своєї професійної діяльності а також вимагала додаткових зусиль для подолання наслідків протиправних дій відповідача. Психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли у позивача внаслідок порушення органом держави прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення самопочуття та здоров`я, свідчать про заподіяння йому моральної шкоди. Крім того представник позивача звертає увагу, що оскільки чинним КУпАП не передбачено відшкодування витрат на правову допомогу у разі закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення, понесені позивачем витрати на правову допомогу у справі № 489/516/24 є матеріальною шкодою, яка підлягає відшкодуванню в межах розгляду даної справи, позаяк ці витрати були вимушено понесені позивачем для доведення своєї невинуватості у вчиненні правопорушення. Відмовивши у задоволенні позову в цій частині суд ніяк не обґрунтував обмежившись лише загальними доводами.

Посилаючись на викладене, представник Сорочан Є.В. просив апеляційну скаргу задовольнити, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 листопада 2024 року скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Управління патрульної поліції в Миколаївській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України - Палієнко Д.Т. - зазначає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому воно не підлягає скасуванню. Доводи, викладені в апеляційній скарзі, безпідставні, оскільки позивачем не надано жодних доказів заподіяння йому моральної шкоди, помилково застосовано положення ст. 1176 ЦК України до даних правовідносин. Щодо стягнення витрат на правничу допомогу, то представник Палієнко Д.Т. посилалась на їх недоведеність та вказувала, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд має враховувати, що розмір їх відшкодування повинен бути співмірним з ціною позову, тобто не має бути завищеним.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 06 грудня 2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ухвалою цього ж суду від 12 грудня 2024 року відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК справа була призначена до розгляду апеляційним судом без виклику учасників справи на 20 січня 2025 року.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 20 січня 2025 року зупинено провадження у даній справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи №335/6977/22.

17 лютого 2025 року в Єдиному державному реєстрі судових рішень було оприлюднено постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2025року у справі №335/6977/22, в зв`язку із чим ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 24 лютого 2025 року провадження у справі №489/6543/24 було поновлено та призначено справу до розгляду в апеляційній інстанції без виклику учасників справи на 03березня 2025 року.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 25 лютого 2025 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін відмовлено.

Перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 04 січня 2024 року інспектором взводу №2 роти №1 батальйону №2 управління патрульної поліції в Миколаївській області старшим лейтенантом поліції Іриною Карлаш було складено відносно ОСОБА_1 адміністративний протокол серії ААД № 559734 від 04.01.2024 року про притягнення до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП та вилучено посвідчення водія на право керування транспортним засобом. 25 січня 2024 року Ленінським районним судом міста Миколаєва було відкрито провадження у справі № 489/516/24. Постановою цього суду від 26 червня 2024 року було закрито провадження у справі у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення. Постановою Миколаївського апеляційного суду від 22 липня 2024 року вищевказана постанова суду першої інстанції була залишена без змін.

У справі, що переглядається в апеляційному порядку, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів протиправної поведінки або бездіяльності відповідача, а сам факт закриття судом справи про адміністративне правопорушення за ст.. 124 КУпАП не є доказом заподіяння шкоди позивачу. За такого немає підстав для стягнення як моральної шкоди, так і витрат на правову допомогу, а тому відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Колегія суддів погоджується з таким виском суду першої інстанції з огляду на нижчевикладене.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості відповідальності за шкоду, завдану органами державної влади чи місцевого самоврядування та їх посадовими особами, які є відмінними від загальних підстав деліктної відповідальності.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (частина перша статті 1173 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (частина перша статті 1174 ЦК України).

Отже, для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди обов`язковою є сукупність трьох умов: дії органу (посадових або службових осіб) повинні мати протиправний характер, шкода та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Вина посадових осіб органів державної влади не є обов`язковою. Тягар доведення наявності зазначених трьох умов покладається на позивача, який звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди.

Саме таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 01 березня 2023 року у справі № 925/556/21 та від 22 січня 2025 року у справі № 335/6977/22.

Частиною четвертою статті 263 ЦПК України встановлений обов`язок при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин враховувати висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13 березня 2019 року у справі № 712/7385/17 сформулювала висновок, що дії суб`єкта владних повноважень щодо складання протоколу без ухвалення рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності не породжують правових наслідків для особи та не порушують її права.

Велика Палати Верховного Суду у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 638/3490/18 сформулювала такі висновки: складання протоколу є процесуальною дією суб`єкта владних повноважень, яка спрямована на фіксацію адміністративного правопорушення та відповідно до статті 251 КУпАП є предметом оцінки суду як доказу вчинення такого правопорушення при розгляді справи про притягнення особи до адміністративної відповідальності. Протокол не є рішенням суб`єкта владних повноважень. Розгляд питання правомірності складання протоколу про адміністративне правопорушення в окремому позовному провадженні без аналізу матеріалів про притягнення особи до адміністративної відповідальності та рішення суб`єкта владних повноважень, винесеного за результатами їх розгляду, сукупно з іншими доказами, не дозволить ефективно захистити та відновити (за наявності порушень) права особи, яка притягується до адміністративної відповідальності.

Верховний Суд у постанові від 22 червня 2023 року у справі № 752/5417/19 дійшов висновку про те, що факт складання поліцейським протоколу не вказує на фактичну вину особи в ДТП. Протокол є носієм доказової інформації, яка в подальшому може бути використана органом, який здійснює розгляд справи про адміністративне правопорушення з метою прийняття рішення щодо наявності або відсутності складу адміністративного правопорушення в діях особи. Протокол фіксує обставини та факти виявлених порушень законодавства та не є рішенням, що створює правові наслідки і не змінює стан суб`єктивних прав особи, оскільки таким рішенням є постанова, яка приймається на підставі протоколу.

У постанові від 22 січня 2025 року у справі № 335/6977/22 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що, оформлення патрульним поліцейським матеріалів про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху здійснюється ним на виконання покладених на нього функцій та завдань, а дії зі складання протоколу про адміністративне правопорушення не породжують правових наслідків для особи, щодо якої складено такий протокол, крім тих, що пов`язані з розглядом такого протоколу судом.

Велика Палата виходила з того, що на патрульного поліцейського під час складення протоколу про адміністративне правопорушення покладено відмінну функцію ніж та, яку має виконати суд під час розгляду справи про адміністративне правопорушення. До повноважень патрульного поліцейського не належить встановлення та остаточна оцінка всіх обставини, які зафіксовані у протоколі, не надано повноважень проводити експертизу чи залучати спеціалістів, які володіють достатніми професійними знаннями для встановлення специфічних обставин. Фактично на уповноважену особу підрозділу поліції покладена обмежена функція, а саме збирання та фіксація доказів стосовно обставин події, що відбулася. Оцінку доказів патрульний поліцейський повинен здійснити такою мірою, як це потрібно для визначення ймовірної особи, дії якої містять ознаки складу адміністративного правопорушення. Висновки поліцейського є вірогідними та не мають для суду заздалегідь визначеного значення. Дії особи, стосовно якої складено протокол про адміністративне правопорушення, ймовірно місять ознаки адміністративного правопорушення, але остаточні висновки, зокрема й про дійсно винну у правопорушенні особу, має зробити виключно суд.

Також Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що у разі відповідності протоколу про адміністративне правопорушення вимогам закону та вчинення працівниками патрульної поліції під час складання протоколу усіх дій згідно із законом та в межах їхніх повноважень та за відсутності ознак свавільності таких дій, закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення за відсутністю складу правопорушення не є фактом, який сам по собі підтверджує протиправність дій патрульних поліцейських щодо складання такого протоколу.

При невстановленні під час розгляду справи про адміністративне правопорушення невідповідності дій (бездіяльності) працівників патрульної поліції щодо складання протоколу, які мали наслідком закриття справи про адміністративне правопорушення, дії патрульного поліцейського щодо складення протоколу про адміністративне правопорушення у разі подальшого закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення можуть бути підставою для відшкодування шкоди державою лише у тому випадку, якщо закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення відбулося через очевидну невідповідність протоколу вимогам закону або внаслідок інших протиправних дій працівників патрульної поліції під час оформлення

Крім того Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що у разі закриття справи про адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачене статтею 124 КУпАП, через відсутність події і складу адміністративного правопорушення відшкодування шкоди особі, відносно якої складено протокол про адміністративне правопорушення, здійснюється на загальних підставах, передбачених статтею 1174 ЦК України, а положення статті 1176 ЦК України та Закону № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не є застосовними, оскільки поліцейський, який складає протокол про адміністративне правопорушення, не є суб`єктом, який здійснює оперативно-розшукову діяльність чи проводить досудове розслідування.

Отже, оскільки у спірних правовідносинах шкода відшкодовується на загальних підставах, визначених статтею 1174 ЦК України, то обов`язковою умовою для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб відповідача у виді відшкодування шкоди є встановлення протиправності у діях працівників патрульної поліції під час складання протоколу про адміністративне правопорушення.

Суд першої інстанції, належним чином оцінивши зібрані у справі докази, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність факту протиправної поведінки чи бездіяльності працівників поліції під час складання адміністративних матеріалів про наявність у діях ОСОБА_1 ознак складу адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена статтею 124 КУпАП.

Посилання апеляційної скарги на те, що про протиправність дій працівників поліції свідчить факт складання стосовно позивача протоколу, в якому його необґрунтовано звинувачено у вчинення адміністративного правопорушення, та невірно оформленої схеми місця ДТП, що було встановлено постановою Миколаївського апеляційного суду від 22.07.2024 року у справі № 489/516/24, колегія суддів відхиляє.

Так, у вказаній постанові апеляційний суд встановив, що складена працівниками поліції схема місця ДТП містить взаємовиключні дані та розбіжності стосовно місць перебування кожного транспортного засобу в межах смуг для руху під час їх зіткнення та відповідно місця зіткнення транспортних засобів та їх розташування на проїзній частині, що позбавляє можливості достеменно та поза розумним сумнівом встановити місце зіткнення транспортних засобів і, як наслідок, встановити наявність саме в діях водія ОСОБА_1 вини у спричиненні ДТП, а тому суд дійшов висновку про недоведеність достатніми та неспростованими доказами факту порушення ОСОБА_1 у конкретній дорожній обстановці вимог пп."б" п.2.3, п.10.1, 10.3 ПДР та вчинення правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, що відповідно до п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП є підставою для закриття адміністративного провадження.

Проте допущення працівниками поліції недоліків при складанні схеми місця ДТП не свідчать про очевидну протиправність дій вказаних працівників, протокол про адміністративне правопорушення серії ААД № 559734 від 04 січня 2024 року відносно ОСОБА_1 був складений повноважною посадовою особою УПП в Миколаївської області та відповідає вимогам закону, зокрема ст. 256 КУпАП. Закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення відбулося не через невідповідність протоколу вимогам закону або через інші протиправні дії працівників патрульної поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення.

Протокол про адміністративне правопорушення не є рішенням, що створює правові наслідки, і не змінює стан суб`єктних прав особи, оскільки таким рішенням є постанова, а тому не можуть бути враховані посилання апелянта на те, що суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а тому відшкодування шкоди здійснюється незалежно від вини відповідача.

Таким чином не можна вважати обґрунтованими посилання апеляційної скарги на наявність у позивача права на компенсацію шкоди, заподіяну посадовою особою Управління патрульної поліції в Миколаївській області за фактом складання матеріалів про адміністративне правопорушення.

Також не свідчить про протиправність дій працівників патрульної поліції вилучення у ОСОБА_1 водійського посвідчення під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення. Так, статтею 265-1 КУпАП України передбачено, що у разі наявності підстав вважати, що водієм вчинено порушення, за яке відповідно до цього Кодексу може бути накладено адміністративне стягнення у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами, поліцейський тимчасово вилучає посвідчення водія до набрання законної сили постановою у справі про адміністративне правопорушення, але не більше ніж на три місяці з моменту такого вилучення, і видає тимчасовий дозвіл на право керування транспортними засобами. Про тимчасове вилучення посвідчення водія робиться запис у протоколі про адміністративне правопорушення.

За такого, оскільки санкція статті 124 КУпАП, за якою було складено протокол на позивача, передбачає, зокрема позбавлення права керування транспортними засобами на строк від шести місяців до одного року, то працівники поліції діяли відповідно до вимог закону. Крім того зі змісту протоколу про адміністративне правопорушення слідує, що в ньому міститься запис про тимчасове вилучення у нього посвідчення водія та видачу тимчасового дозволу на право керування транспортними засобами.

Отже наявність очевидних ознак протиправності чи свавільності у діях працівників поліції позивачем не була доведена, невідповідність вимогам закону дій працівників патрульної поліції не була встановлена, а тому оскільки у справі не встановлено підстав, визначених статтею 1174 ЦК України для відшкодування шкоди, у позивача не виникло право на відшкодування як моральної так і матеріальної шкоди (у вигляді витрат на правову допомогу при розгляді справи про адміністративне правопорушення). Отож суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб відповідача у виді відшкодування шкоди та вірно відмовив у задоволенні позову.

З огляду на викладене доводи апелянта про помилковість висновків суду щодо недоведеності протиправності дій відповідача та факту заподіяння позивачу моральної шкоди є безпідставними.

Оскільки суди під час вирішення спорів у подібних правовідносинах мають враховувати саме останній правовий висновок Великої Палати Верховного Суду (постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17, від 10 листопада 2021 року у справі № 825/997/17, від 04 жовтня 2023 року у справі № 906/1026/22), то викладені у постановах Верховного Суду висновки, на які посилається апелянт, не можуть бути застосовані з огляду на відступлення Великої Палати Верховного Суду у постанові від 22 січня 2025 року у справі №335/6977/22 від висновку щодо застосування норм права.

За такого доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо недоведеності позовних вимог ОСОБА_1 .

Таким чином суд вирішив справу згідно з нормами матеріального права, які підлягали застосуванню за даними правовідносинами, дав належну оцінку зібраним у справі доказам та прийшов до правильного висновку щодо відмови у задоволення позову.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду є законним та обґрунтованим та на підставі ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Сорочаном Єлисеєм Васильовичем, залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді: О.В. Локтіонова

Н.В. Самчишина

Повний текст постанови складено 10 березня 2025 року