Провадження №22-ц/812/255/25
П О С Т А Н О В А

Іменем України

24 лютого 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Лівінського І.В. та Локтіонової О.В.,

із секретарем судового засідання: Лівшенком О.С.,

за участю представників: позивачки ОСОБА_1 адвоката Грабленка Д.В., відповідачки ОСОБА_2 адвоката Федоринського В.М.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу №485/732/20 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , яка підписана її представником адвокатом Федоринським Валентином Миколайовичем, на рішення, яке постановив Снігурівський районний суд Миколаївської області під головуванням судді Квєтки Іванни Анатоліївни у приміщенні цього суду 02 грудня 2024 року, повний текст якого складений 03 грудня 2024 року, за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, ОСОБА_2 про спадкування права на довічне успадковуване володіння земельною ділянкою та витребування із чужого незаконного володіння земельної ділянки,

у с т а н о в и в :

У червні 2020 року ОСОБА_1 , ОСОБА_3 звернулися із позовом до Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області (далі - ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області), ОСОБА_2 про спадкування права на довічне успадковуване володіння земельною ділянкою та витребування із чужого незаконного володіння земельної ділянки.

Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , спадкоємцями за законом після його смерті є позивачі у справі. ОСОБА_1 також є членом СФГ «Родничок», головою якого за життя був ОСОБА_4 та якому, згідно з діючим на той час законодавством 25 лютого 1992 року було надано у дoвічне успaдковуване володіння земельну ділянку для ведення селянського господарства площею 50 га в межах території Нововасилівської сільської ради Снігурівського району по КСП «Інгулець», кадастровий номер: :35:000:0003, що підтверджується державним актом на право довічного успадковуваного володіння. 02 грудня 2019 року Головним управлінням Держгеокадастру у Миколаївській області прийнято наказ №10722/0/14-19-СГ, відповідно до якого припинено право довічного успадковуваного володіння землею державної власності сільськогосподарського призначення загальною площею 50 га, надане ОСОБА_4 , та віднесено земельну ділянку до земель запасу сільськогосподарського призначення державної власності в межах території Нововасилівської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області, земельній ділянці присвоєно номер :35:000:0033.

У подальшому відповідно до наказу Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 03 лютого 2020 року відбувся поділ спірної земельної ділянки на окремі земельні ділянки площею 1,9 га кожна з кадастровими номерами:

:35:000:000:0034; :35:000:000:0035; :35:000:000:0036; :35:000:000:0037; :35:000:000:0038; :35:000:000:0039; :35:000:000:0040; :35:000:000:0041; :35:000:000:0042; :35:000:000:0043; :35:000:000:0044; :35:000:000:0045; :35:000:000:0046; :35:000:000:0047; :35:000:000:0048; :35:000:000:0049; :35:000:000:0050; :35:000:000:0051; :35:000:000:0052; :35:000:000:0053; :35:000:000:0054; :35:000:000:0055; :35:000:000:0056; :35:000:000:0057; :35:000:000:0058, які були передані 25 особам у приватну власність, після чого - продані ними ОСОБА_2 , яка в свою чергу вжила заходів до їх об`єднання.

Об`єднаній земельній ділянці присвоєно кадастровий номер :35:000:0059, яка за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 27 травня 2020 року не пройшла реєстрації.

Посилаючись на викладене, а також на те, що зі смертю особи не відбувається припинення прав і обов`язків, а спадкоємець стає учасником правовідношення з довічного успадковуваного володіння, позивачі просили суд визнати за ними право (на 1/2 частку за кожною) на довічне успадковуване володіння земельною ділянкою, розташованою в межах Нововасилівської сільської ради Снігурівського району по КСП «Інгулець», кадастровий номер :35:000:0059, в порядку спадкування за законом та витребувати у відповідача ОСОБА_2 на їх користь по 1/2 частці вказаного нерухомого майна.

Ухвалою Снігурівського районного суду Миколаївської області від 01 червня 2020 р. у справі №485/668/20 (провадження №2-з/485/7/20) вжито заходи забезпечення позову до подачі позовної заяви у виді накладення арешту на земельні ділянку, кадастровий номер :35:000:0059, шляхом заборони будь-яким особам її відчуження.

У відзиві на позовну заяву ГУ Держгеокадастру просило суд відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що право на довічне успадковуване володіння землею було введено Земельним кодексом УРСР №561-ХІІ, чинним Земельним кодексом України не передбачено такого виду землекористування, як і не передбачено переходу у порядку спадкування права довічного володіння землею. Згідно із статтями 1216, 1219 ЦК України не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця. Таким чином, правовий зв`язок між спірною земельною ділянкою та ОСОБА_4 , безпосередньо якому ділянка надавалася у користування для ведення селянського (фермерського) господарства, припинився внаслідок смерті землекористувача і відповідне право користування не переходить до спадкоємців, а наказом № 10722/0/14-19-СГ від 02 грудня 2019 року лише зафіксовано припинення права довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою.

У відзиві на позовну заяву представник ОСОБА_2 просить відмовити у задоволенні позову за безпідставністю та необґрунтованістю позовних вимог. Так, прийнятий наказ Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області № 10722/0/14-19-СГ від 02 грудня 2019 року, відповідно до якого є припиненим право довічного успадковуваного володіння землею державної власності сільськогосподарського призначення загальною площею 50 га, надане гр. ОСОБА_4 , не скасований та є чинним, що вказує на відсутність спору між сторонами. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого. Крім того, позивачами не надано підтвердження факту накладення спірної земельної ділянки кадастровий номер :35:000:0059 на земельну ділянку, яка надавалася ОСОБА_4 кадастровий номер: :35:000:0003.

Рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 08 грудня 2024 р. позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 задоволені.

Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право дoвічного успaдковуваного володіння на 1/2 земельної ділянки площею 50,0 га. в межах території Нововасилівської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області, яка була надана для ведення селянського (фермерського) господарства згідно з рішенням Снігурівської районної Ради народних депутатів Снігурівського району Миколаївської області від 25 лютого 1992 р. на підставі державного акту на право дoвічного успaдковуваного володіння землею, який зареєстровано в Книзі записів актів на право довічного успaдковуваного володіння землею за № 8, по КСП "Інгулець", за кожною.

Витребувано у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_3 по 1/2 земельної ділянки площею 48.6112 га в межах території Нововасилівської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області, кадастровий номер: :35:000:0059, кожній.

Стягнуто з ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області, ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 в рахунок компенсації сплаченого судового збору по 773 грн 04 коп., з кожного.

Повернуто ОСОБА_1 та ОСОБА_3 грошові кошти в сумі по 12722 грн 33 коп., сплачені на рахунок експертної установи Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз, за експертизу, яку не проведено.

Рішення суд мотивував тим, що право довічного користування земельною ділянкою, наданою спадкодавцю ОСОБА_4 для ведення селянського (фермерського) господарства, не припинилося внаслідок його смерті і може бути успадковане позивачами, пославшись на висновки викладені у постановах Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 368/54/17, від 23 червня 2020 року у справі № 179/1043/16-ц, від 29 січня 2020 року у справі № 663/2123/16-ц, від 14 квітня 2021 року у справі № 311/706/18.

Вирішуючи питання витребування майна від ОСОБА_2 , суд виходив з того, що наказ від 02 грудня 2019 року № 10722/0/14-19-СГ Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області про припинення довічного успадковуваного права ОСОБА_4 є незаконним, порушує права позивачів як спадкоємців померлого на оформлення у володіння успадкованого майна, а тому не тягне правових наслідків у вигляді припинення прав на землю. За такого, оскільки спірна земельна ділянка вибула з володіння його спадкоємців на підставі незаконного наказу державного органу, тобто поза їх волею, вона може бути витребувана ними у добросовісного набувача на підставі статті 388 ЦК України.

Також суд вважав доведеним, що земельна ділянка :35:000:0059, власником якої зареєстрована ОСОБА_2 з кадастровим номером :35:000:0059, площею 48.6112 га, розташована в межах земельної ділянки, яка була надана ОСОБА_4 у довічне успадковуване володіння загальною площею 50 га, та утворена за її рахунок.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 адвокат Федоринський В.М. вказує, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалено внаслідок неповного встановлення обставин, які мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, й просить його скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не повинен був брати до уваги доказ, наданий позивачами, а саме копію «Проекта отвода участка ОСОБА_5 для ведения фермерского хозяйства из земель совхоза «Ингулец» 1992г.», оскільки оригінал цього доказу позивачами не надано, його копію на відповідність оригіналу не засвідчено, тому згідно статей 77, 78, 79 ЦПК України цей доказ є неналежним, недопустимим та недостовірним. Заявник вважає, що саме відсутність будь-яких доказів, які дозволяли в контексті статті 79 ЗК України визначити місце розташування (з установленими межами) земельної ділянки площею 50 га., на яку ОСОБА_4 надано право довічного успадковуваного володіння землею в межах території Нововасилівської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області, посвідчене державним актом на право довічного успадковуваного володіння землею, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право довічного успадковуваного володіння землею за №8 з присвоєним пізніше за невідомих обставин кадастровим номером :35:000:0003 стало підставою призначення судом ухвалою від 03 січня 2024 року за клопотанням позивачів земельно-технічної експертизи. Проте 13 вересня 2024 року до суду надійшло повідомлення експертів Одеського НДІСЕ про неможливість надання висновку №24-464, яке мотивоване тим, що за відсутності топографо-геодезичних зйомок в паперовому і електронному вигляді в масштабі, що забезпечує чітке зображення всіх елементів та написів, на земельні ділянки з кадастровим номером :35:000:0003, :35:000:0033, :35:000:0059 з нанесенням розмірів, а також із зазначенням даних щодо сусідніх землекористувачів в період часу з 1992 року по 2024 рік; проекту землеустрою на земельну ділянку з кадастровим номером :35:000:0033 проведення експертизи є неможливим. Проте, незважаючи на це, суд в оскаржуваному рішенні зробив необґрунтовані висновки та встановив факти, які не ґрунтуються на доказах. Зокрема суд встановив, що земельна ділянка кадастровий номер :35:000:0059 площею 48.6112 га, розташована у складі земельної ділянки, яка була надана ОСОБА_4 у довічне успадковуване володіння загальною площею 50 га. та утворена за рахунок цих земель, керуючись листом ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області від 08 грудня 2020 року № 1959/419-20, але цей лист, який міститься в матеріалах справи, не містить вказаної інформації, тому встановлені судом факти є виключно припущенням суду, яке не базується на доказах та є незаконним, у справі відсутні докази того, що земельна ділянка площею 48,6112 га земель запасу державної власності із кадастровим номером :35:000:0033, сформована відділом у Снігурівському районі ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області на підставі технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель від 15 грудня 2019 року за рахунок (в складі; в межах) земельної ділянки, наданої відповідно до рішення IX сесії, 21 скликання Снігурівської районної ради народних депутатів Миколаївської області від 25 лютого 1992 року ОСОБА_4 у довічне успадковане володіння площею 50.00 га, в тому числі 49 га. рілля та 1 га. пасовищ, а також цієї ж земельної ділянкою із присвоєним невідомо як і коли кадастровим номером :35:000:0003. Також, заявник наголошує, що в оскаржуваному рішенні суд незаконно дійшов висновку, що земельна ділянка, кадастровий номер :35:000:0059, площею 48.6112 га, розташована у складі земельної ділянки, яка була надана ОСОБА_4 у довічне успадковуване володіння загальною площею 50 га. та утворена за рахунок цих земель. До того ж, згідно статті 52 ЗК України (в редакції від 15 березня 1991 року) земельні ділянки громадян, які ведуть селянське (фермерське) господарство, поділу не підлягають та згідно статті 55 ЗК України (в редакції від 15 березня 1991 року) у разі смерті громадянина, який вів селянське (фермерське) господарство, право володіння передається одному із спадкоємців. При цьому перевага в успадкуванні права володіння земельною ділянкою надається одному із членів селянського (фермерського) господарства - одному із подружжя, дітей, батьків, родичів, які проживали і вели разом із спадкодавцем господарство. Так, задовольняючи позов, суд залишив не вирішеним питання в державній власності або в комунальній власності буде перебувати спірна земельна ділянка. Представник Раковцій Т.А. зауважує, що рішення суду є незаконним та відповідно суперечать національному закону та є втручанням у мирне володіння ОСОБА_2 її майном, яке їй належить на праві приватної власності, а отже порушує статтю 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ, чому суд першої інстанції не дав оцінки.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників: відповідачки - адвоката ОСОБА_6 , позивачки - адвоката Грабленка Д.В., дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).

Вимоги до судового рішення викладені у статтях 263, 264 ЦПК України.

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним вимогам закону відповідає рішення суду першої інстанції.

Як встановив суд першої інстанції і таке вбачається з матеріалів справи, на підставі рішення ІХ сесії Снігурівської районної ради народних депутатів 21-го скликання від 25 лютого 1992 року було вилучено із земель радгоспу «Інгулець» 50 га землі, в тому числі 49 га ріллі і 1.0 га пасовищ, і надано земельну ділянку ОСОБА_4 у довічне успадковуване володіння для ведення селянського господарства, на підтвердження чого останньому був виданий державний акт, зареєстрований в Книзі записів державних актів довічного успадковуваного володіння за №8 (том 2, а.с 171, 177-178).

У проєкті відведення земельної ділянки ОСОБА_4 для ведення фермерського господарства із земель радгоспу «Інгулець», виготовленого Державним комунальним малим підприємством «Землевпорядник» у 1992 році, міститься акт встановлення меж земельної ділянки в натурі від 27 лютого 1992 року, відображені лінійні розміри та місцезнаходження земельної ділянки, що зафіксовано на схемі, що додається до акту (том 2, а.с.158-178).

06 квітня 1992 року було зареєстровано Фермерське господарство «Роднічок», засновником якого відповідно до статуту, зареєстрованого в новій редакції Снігурівською райдержадміністрацією 05 вересня 2001 року (далі Статут) є ОСОБА_4 , членами господраства - ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 .

Згідно з п.5.1. Статуту до земель господарства належать земельні ділянки, отримані/придбані/ засновником господарства у власність, у постійне користування та надані Господарству у оренду (том 2, а.с.182-193).

ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Галаганівка Снігурівського району Миколаївської області помер ОСОБА_4 , що підтверджено копією свідоцтва про його смерть серії НОМЕР_1 , виданого 09 березня 2011 року Нововасилівською сільською радою Снігурівського району Миколаївської області за актовим записом № 5 від 09 березня 2011 року (том, 1 а.с. 17).

Як вбачається з копії спадкової справи № 371/2019, заведеної 20 грудня 2019 року до майна померлого ОСОБА_4 , та довідок Нововасилівського старостинського округу Снігурівської міської ради Миколаївської області від 05 грудня 2019 року № 1440, завідувача Снігурівської державної нотаріальної контори Миколаївської області Коваль О.В. від 21 січня 2020 року № 66/01-16, спадкоємцями за законом після смерті ОСОБА_4 є його дружина - ОСОБА_1 (копія свідоцтва про одруження серії НОМЕР_2 , виданого 24 жовтня 1961 року Кіровською сільською радою Херсонського району Херсонської області за актовим записом № 43 від 24 жовтня 1961 року) та дочка ОСОБА_3 (зміна прізвища з ОСОБА_10 на ОСОБА_11 підтверджена копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 ), які прийняли спадщину як такі, що були зареєстровані та проживали разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини (том 1, а.с. 20, 22, 136-144; том, 2 а.с.181).

Постановою завідувача Снігурівської державної нотаріальної контори Коваль Ю.В. від 10 січня 2020 року ОСОБА_3 , яка діє від імені ОСОБА_1 , відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, яке складається з права довічного успадковуваного володіння землею для ведення селянського господарства, яке залишилось після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , через невизначеність механізму спадкування такої земельної ділянки (том, 1 а.с. 24).

Наказом Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 02 грудня 2019 року № 10722/0/14-19-СГ припинено право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою державної власності сільськогосподарського призначення загальною площею 50,00 га в межах території Нововасилівської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області, надане гр. ОСОБА_4 , посвідчене актом на право довічного успадковуваного володіння землею, зареєстрованим в Книзі записів державних актів на право довічного успадковуваного володіння № 8. Земельну ділянку загальною площею 50 га віднесено до земель запасу сільськогосподарського призначення державної власності в межах території Нововасилівської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області (том 2, а.с. 179).

З копії викопіювання, яке погоджено начальником відділу Держкомзему у Снігурівському районі Миколаївської області, Нововасилівським сільським головою та спеціалістом станом на 18 березня 2011 року вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером :35:000:0003, надана в довічне успадковуване володіння ОСОБА_4 , розташована у межах території Нововасилівської сільської ради Снігурівського району по КСП «Інгулець», мала площу 50,0 га та встановлені межі (том 1, а.с.36).

16 грудня 2019 року відділ у Снігурівському районі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області на підставі технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель від 15 грудня 2019 року зареєстрував земельну ділянку площею 48.6112 га на праві державної власності за Головним управлінням Держгеокадастру у Миколаївській області, земельній ділянці присвоєно кадастровий номер :35:000:0033 (том 1, а.с. 30-34).

Згідно з даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 24 жовтня 2023 року інформація про земельну ділянку № :35:000:0033 відсутня.

Відповідно до листа ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області від 08 грудня 2020 року № 1959/419-20 державна реєстрація земельної ділянки кадастровий номер :35:000:0033 скасована в результаті поділу.

За результатами поділу сформовані наступні земельні ділянки :35:000:000:0053; :35:000:000:0034; :35:000:000:0055; :35:000:000:0035; :35:000:000:0037; :35:000:000:0036; :35:000:000:0043; :35:000:000:0054; :35:000:000:0041; :35:000:000:0042; :35:000:000:0051; :35:000:000:0046; :35:000:000:0047; :35:000:000:0044; :35:000:000:0048; :35:000:000:0049; :35:000:000:0058; :35:000:000:0050; :35:000:000:0045; :35:000:000:0056; :35:000:000:0040; :35:000:000:0057; :35:000:000:0038; :35:000:000:0052; :35:000:000:0039 (том 2, а.с.29), які були передані ГУ Держгеокадастру 25 громадянам у приватну власність, що підтверджується копіями наказів ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області про надання дозволів на розроблення документації із землеустрою та її затвердження з передачею у власність (том 1, а.с.37-114).

Усі 25 земельних ділянок були за договорами купівлі-продажу продані ОСОБА_2 з внесенням даних про неї як про власника до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (том 2, а.с.32-106), яка в свою чергу вжила заходів до об`єднання земельних ділянок в одну. Об`єднаній земельній ділянці присвоєно кадастровий номер :35:000:0059. Електронні документи ХМL-файли земельних ділянок перенесених до архівного шару відсутні у зв`язку з відсутністю технічної можливості вивантаження. Інформація про земельну ділянку з кадастровим номером :35:000:0003 у Державному земельному кадастрі відсутня (том 2, а.с. 29).

Відповідачка ОСОБА_2 в суді першої інстанції визнала, що вказані земельні ділянки (25 ділянок) перебувають у її володінні та вона їх обробляє. Вказане підтверджується також заявами про вчинення злочину ОСОБА_12 в інтересах дружини ОСОБА_2 щодо незаконного збору сільськогосподарського врожаю на належних останній 25 земельних ділянках та витягом з ЄРДР від 08 вересня 2020 року про вчинення кримінального правопорушення №0000379 за ч.2 ст.185 КК України за вказаним фактом (том 1, а.с.218-222).

Згідно з даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 02 грудня 2024 року земельна ділянка № :35:000:0059 зареєстрована 29 квітня 2024 року на праві приватної власності за відповідачкою ОСОБА_2 (том 3, а.с. 101).

Звертаючись з позовом, позивачки посилались на те, що наказ ГУ Держгеокадастр про припинення успадковуваного довічного права спадкодавця ОСОБА_4 на земельну ділянку є незаконним, порушує їх права спадкоємців, а тому вони мають право на витребування спірної земельної ділянки від останнього законного набувача, яким є ОСОБА_2 .

Суд першої інстанції, задовольнивши позов, погодився з такими аргументами.

Вирішуючи питання правильності таких висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 15-1 ЗК України до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Відповідно до статті 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

ОСОБА_4 отримав спірну земельну ділянку на праві довічного успадковуваного володіння на підставі Земельного кодексу УРСР від 18 грудня 1990 року та на підставі Закону України від 20 грудня 1991 року «Про селянське (фермерське) господарство».

Так, відповідно до частини 1 статті 6 Земельного кодексу УРСР від 18 грудня 1990 року у довічне успадковуване володіння земля надається громадянам Української РСР для: ведення селянського (фермерського господарства); ведення особистого підсобного господарства.

Статтею 5 Закону України від 20 грудня 1991 року «Про селянське (фермерське) господарство» було передбачено, що земельні ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства надаються громадянам за їх бажанням у довічне успадковуване володіння, приватну власність або в оренду. Право приватної власності на земельну ділянку селянським (фермерським) господарством може набуватись після шести років волоління нею.

Громадянам України, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, земельні ділянки передавалися у власність або надавалися в користування, в тому числі на умовах оренди, включаючи присадибний наділ (частина перша статті 50 Земельного кодексу УРСР від 18 грудня 1990 року). Землю у постійне користування надавали Ради народних депутатів, зокрема і для ведення громадянами України селянського (фермерського) господарства (пункт 1 частини п`ятої статті 7 Земельного кодексу УРСР від 18 грудня 1990 року).

Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 березня 1991 року, яка втратила чинність на підставі постанови Верховної Ради України від 13 березня 1992 року № 2201-XII, затверджено форми державних актів: на право довічного успадковуваного володіння землею; на право постійного володіння землею; на право постійного користування землею.

Разом із тим, ЗК України № 2196-XII у редакції від 13 березня 1992 року виключив згадку про право довічного успадковуваного володіння та передбачав надання земель лише у постійне та тимчасове користування.

Постійним визнавалося землекористування без заздалегідь установленого строку. Так, відповідно до статті 7 Кодексу земельні ділянки у постійне користування надавалися громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, сільськогосподарським підприємствам і організаціям.

Втім, виключення з Кодексу правил про право довічного успадковуваного володіння не означало припинення цього права, як і не було передбачено його автоматичного переходу в іншу організаційну форму. Як суб`єктивне право, право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, що виникло свого часу відповідно до закону, могло бути припинене лише з підстав, передбачених законом, проте в законі таких підстав наведено не було.

Відповідно до пункту 8 Постанови Верховної Ради України від 13 березня 1992 року № 2200 «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі» громадяни, підприємства, установи, організації, яким було надано у встановленому порядку земельні ділянки у довічне успадковуване або постійне володіння, зберігають свої права на використання цих земельних ділянок до оформлення права власності або землекористування відповідно до ЗК України.

У подальшому ЗК України у редакції від 25 жовтня 2001 року, починаючи з 01 січня 2002 року, обмежив коло суб`єктів права постійного користування землею виключно юридичними особами і зобов`язав постійних землекористувачів до 01 січня 2008 року переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди (пункт 6 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України 2001 року).

У рішенні Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року № 5-рп (справа про постійне користування земельними ділянками) зазначено, що у ЗК УРСР від 18 грудня 1990 року була регламентована така форма володіння землею, як довічне успадковуване володіння. ЗК України в редакції від 13 березня 1992 року закріпив право колективної та приватної власності громадян на землю (зокрема, право громадян на безоплатне одержання у власність земельних ділянок для ведення сільського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства тощо (стаття 6). Це свідчить про те, що поряд із впровадженням приватної власності на землю громадянам на їх вибір забезпечувалася можливість продовжувати користуватися земельними ділянками на праві постійного (безстрокового) користування, оренди, пожиттєвого спадкового володіння або тимчасового користування. При цьому в будь-якому разі виключалась як автоматична зміна титулів права на землю, так і будь-яке обмеження права користування земельною ділянкою у зв`язку з непереоформленням правового титулу.

Конституційний Суд України вважав, що встановлення обов`язку громадян переоформити земельні ділянки, які знаходяться у постійному користуванні, на право власності або право оренди до 01 січня 2008 року потребує врегулювання чітким механізмом порядку реалізації цього права відповідно до частини другої статті 14, частини другої статті 41 Конституції України.

У зв`язку з відсутністю визначеного у законодавстві відповідного механізму переоформлення громадяни не в змозі виконати вимоги пункту 6 Перехідних положень Кодексу у встановлений строк, про що свідчить неодноразове продовження Верховною Радою України цього строку. Підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт.

Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення:

- пункту 6 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення;

- пункту 6 постанови Верховної Ради України від 18 грудня 1990 року № 563-ХII «Про земельну реформу» з наступними змінами в частині щодо втрати громадянами, підприємствами, установами і організаціями після закінчення строку оформлення права власності або права користування землею раніше наданого їм права користування земельною ділянкою.

З огляду на викладене, особа, яка володіє земельною ділянкою на праві довічного успадковуваного володіння за законом, не може бути позбавлена права на таке володіння.

На правовідносини щодо такого володіння поширюються гарантії, встановлені статтею 1 Протоколу Першого Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) та статтею 41 Конституції України. Ці норми не лише гарантують право довічного успадковуваного володіння землею (як різновид мирного володіння майном в розумінні Конвенції та як речове право, захищене статтею 41 Конституції України), а й обмежують у можливості припинити відповідне право.

Таким чином, дії державних органів щодо надання земельних ділянок громадянам у довічне успадковуване володіння були припинені, проте ті особи, які набули це право у встановленому законом порядку, зберегли його, оскільки законодавство не містить норми, яка дозволяла б припинити право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, а тому таке право є дійсним.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 3132; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).

Аналіз зазначених змін у земельному законодавстві свідчить про наявність певної правової колізії, у тому числі щодо розмежування різних правових конструкцій, як то право постійного користування та право довічного успадковуваного володіння, та щодо можливості успадкування цих прав.

З урахуванням викладеного можна зробити висновок про те, що хоч дії державних органів щодо надання земельних ділянок громадянам у довічне успадковуване володіння були припинені, проте ті особи, які набули це право у встановленому законом порядку, зберегли його, оскільки законодавство не містить норми, яка б дозволяла припинити право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, а тому таке право є дійсним.

Крім того, при вирішенні питання щодо права довічного успадковуваного володіння важливо враховувати також норм спеціального законодавства, зокрема, Закону України «Про селянське (фермерське) господарство», що був прийнятий 20 грудня 1991 року та діяв до введення у дію Закону України «Про фермерське господарство». Зазначеними законами встановлений особливий порядок створення таких юридичних осіб як фермерське господарство. Згідно з цими законами однією з основних особливостей правового статусу фермерського та селянського (фермерського) господарств є те, що для створення фермерського господарства як юридичної особи громадянин України повинен спочатку отримати у власність або користування земельну ділянку з цільовим призначенням «для ведення фермерського господарства», а вже потім зареєструвати і вести фермерське господарство.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (статті 1218 ЦК України), крім прав і обов`язків що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 ЦК України.

Таким чином, враховуючи те, що зі смертю особи не відбувається припинення прав і обов`язків, окрім тих, перелік яких визначено у статті 1219 ЦК України спадкоємець стає учасником правовідношення з довічного успадковуваного володіння.

При цьому згідно із частиною 2 статті 395 ЦК України законом можуть бути встановлені інші речові права на чуже майно.

Крім того, відповідно до статті 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 368/54/17, від яких Велика Палата Верховного Суду не відступила і в постанові від 23 червня 2020 року у справі № 179/1043/16-ц, та які були застосовані в постановах Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі № 663/2123/16-ц, від 14 квітня 2021 року у справі № 311/706/18.

Наведене також свідчить про те, що право постійного користування земельною ділянкою, набуте у встановленому порядку до 01 січня 2002 року, не втрачається внаслідок його непереоформлення користувачем, який згідно із ЗК України не є суб`єктом такого права.

Право постійного користування земельною ділянкою зберігається за таким користувачем до приведення прав і обов`язків щодо такої ділянки у відповідність із вимогами чинного законодавства (аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 663/1738/16-ц (провадження № 14-355цс19)).

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державний земельний кадастр» передбачено, що земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. Їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності).

Відповідно до частини п`ятої статті 116 ЗК України (в редакції, чинній на час розгляду справи) земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

З огляду на наведене суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про те, що право довічного успадковуваного володіння ОСОБА_4 земельною ділянкою площею 50,00 га на час як прийняття 02 грудня 2019 року Головним управлінням Держгеокадастру у Миколаївській області наказут№10722/0/14-19-СГ, так і на час звернення із позовом до суду не припинилося ні внаслідок непереоформлення такого права, ні через його смерть.

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (стаття 1268 ЦК України).

Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу) (стаття 1220 ЦК України).

Оскільки права на земельну ділянку площею 50 га, надану ОСОБА_4 у довічне успадковуване володіння, не припинилися внаслідок його смерті, Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області безпідставно прийняло наказ від 02 грудня 2019 року № 10722/0/14-19-СГ, яким припинило таке право, чим порушило права позивачів як спадкоємців померлого на отримання у спадщину права довічного успадковуваного володіння цією земельною ділянкою, а тому зазначений наказ є незаконним та не тягне правових наслідків у вигляді припинення прав на землю, яке має бути успадковане позивачками.

Колегія суддів відхиляє аргументи апеляційної скарги про відсутність у справі доказів встановлення меж земельної ділянки площею 50 га, яка виділялася ОСОБА_4 , погодження їх з суміжними землекористувачами, зокрема з радгоспом «Інгулець», оскільки правомірність набуття ОСОБА_4 права володіння земельною ділянкою не стосується предмету спору у справі, яка переглядається, а тому не входить до предмету доказування у справі.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що суд не врахував положення статті 55 Земельного кодексу УРСР від 18 грудня 1990 року, відповідно до якої у разі смерті громадянина, який вів сільське (фермерське) господарство, право володіння земельною ділянкою передається одному зі спадкоємців, при цьому перевага в успадкуванні права володіння земельною ділянкою надається одному із членів селянського (фермерського) господарства - одному із подружжя, дітей, батьків, родичів, які проживали і вели разом із спадкодавцем господарство.

Колегія суддів виходить з того, що норми земельного та спадкового права, які діяли на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4 , не передбачали обмеження кола спадкоємців щодо спадкування права довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою.

Також колегія суддів враховує наступне.

Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Диспозитивність - один з основних принципів судочинства, на підставі якого особа (зокрема, позивач чи відповідач), самостійно вирішує, серед іншого, чи оскаржувати судове рішення в апеляційному порядку та в яких межах.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 червня 2023 року у справі № 760/3730/19 (провадження № 61-4446св23) зазначено, що: «основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України). Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). У справі, що переглядається, інший відповідач (ОСОБА_3) не скористалася своїм правом подачі касаційної скарги, приєднання до касаційної скарги. Така процесуальна поведінка відповідача свідчить про повну згоду з судовими рішеннями у частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3. Аналіз аргументів касаційної скарги свідчить, що ОСОБА_2 не навела переконливих доводів, яким чином судові рішення в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 щодо визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, порушують її права та інтереси, за умови, що ОСОБА_3 не оскаржила рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в цій частині, тобто погодилися з цими судовими рішеннями».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 грудня 2021 року у справі № 359/2087/19 (провадження № 61-19150св20) вказано, що: «у пункті 5 частини третьої статті 2 ЦПК України вказано, що основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

У справі, що переглядається, відповідач ОСОБА_2 судові рішення про їх виселення не оскаржував, своїм правом приєднання до касаційної скарги не скористався. Така процесуальна поведінка цих відповідача свідчить про згоду з оскарженими судовими рішеннями. Аналіз аргументів касаційної скарги свідчить, що ОСОБА_3 не навела переконливих доводів, яким чином оскаржені судові рішення в частині задоволених позовних вимог до ОСОБА_2 порушує її права та інтереси за умови, що цей відповідач судові рішення не оскаржив, тобто погодився з ними».

У справі, що переглядається апеляційним судом, рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 02 грудня 2024 року в апеляційному порядку оскаржила лише ОСОБА_2 , яка доказів на представництво інтересів іншого відповідача суду не надала.

ГУ Держгеодкадастр не реалізувало своє право на подання апеляційної скарги.

За таких обставин ОСОБА_2 не має повноважень на оскарження рішення суду в частині вимог до іншого відповідача.

Апеляційний суд виходить з того, що ОСОБА_2 не є учасником спадкових відносин щодо майна померлого ОСОБА_4 , а тому вирішення судом позовних вимог про визнання за позивачками прав спадкування права успадковуваного довічного володіння земельною ділянкою не впливає на права та обов`язки ОСОБА_2 .

Щодо доводів відповідачки про відсутність у справі доказів фактичного формування земельної ділянки з кадастровим номером :35:000:0003 (такий кадастровий номер зазначений у викопіюванні, яке погоджено начальником відділу Держкомзему у Снігурівському районі Миколаївської області, Нововасилівським сільським головою та спеціалістом станом на 18 березня 2011 року (том 1, а.с.36)), зокрема, визначення її меж, то згідно відповіді ГУ Держгеокадастру інформації про земельну ділянку з таким кадастровим номером у Державному земельному кадастрі відсутня (том 2, а.с. 29). Натомість відсутність таких відомостей, як і технічної документації на земельну ділянку, не позбавляє позивачок прав на захист їх прав.

Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що земельна ділянки з кадастровим номером :35:000:0059, про витребування якої від ОСОБА_2 заявлений позов, розташована в межах земельної ділянки площею 50 га, яка була надана ОСОБА_4 у довічне успадковуване володіння для ведення селянського господарства, та не приймає заперечення такого висновку в апеляційній скарзі, оскільки він ґрунтується на оцінці сукупності наявних у справі доказів.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За положеннями статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19).

У даній справі належними доказами підтверджений факт набуття ОСОБА_4 права довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою площею 50 га із земель радгоспу «Інгулець», незаконність припинення такого права на підставі наказу ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області від 02 грудня 2019 року № 10722/0/14-19-СГ з передачею даної земельної ділянки у державну власність.

Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку площею 48.6112 га (землі сільськогосподарського призначення) з кадастровим номером :35:000:0033 від 22 січня 2020 року (том 1, а.с. 30-31) її було зареєстровано 16 грудня 2019 року та сформовано із земель запасу на підставі технічної документації щодо інвентаризації земель від 15 грудня 2019 року.

Відповідно до листа ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області від 08 грудня 2020 року № 1959/419-20 (том 1, а.с.37-114) державна реєстрація земельної ділянки, кадастровий номер :35:000:0033, скасована в результаті поділу, за результатами якого було сформовано 25 земельних ділянок, які безоплатно передані ГУ Держгеокадастру уприватну власність 25 громадянам у приватну власність, що підтверджується копіями наказів ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області про надання дозволів на розроблення документації із землеустрою та її затвердження з передачею у власність. Протягом березня квітня 2020 року усі 25 земельних ділянок були за договорами купівлі-продажу продані ОСОБА_2 (том 2, а.с.32-106), яка в свою чергу вжила заходів до їх об`єднання, наслідком чого стало формування земельної ділянки з кадастровим номером :35:000:0059.

Така послідовність дій державного органу та подій, які відбулися у стислий період часу, відсутність відомостей про наявність у цей період іншої вільної земельної ділянки запасу такого розміру підтверджують висновок суду першої інстанції про те, що формування земельної ділянки, кадастровий номер :35:000:0033, площею 48.6112 га, яка утворилася внаслідок інвентаризації земель невдовзі після припинення наказом відповідача 1 від 02 грудня 2019 року права довічного успадковуваного володіння ОСОБА_4 було проведено саме за рахунок земельної ділянки, яку останній отримав у постійне володіння, з наступним поділом на 25 окремих земельних ділянок, переданих у власність громадянам та об`єднанням цих ділянок у земельну ділянку :35:000:0059, яка об`єднує 25 земельних ділянок, які купила ОСОБА_2 .

Апеляційний суд також враховує, що у відзиві на позовну заяву ГУ Держгеокадастру не заперечувало того, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером :35:000:0059 сформована за рахунок земельної ділянки, яка перебувала у довічному володінні ОСОБА_4 , але заперечувало проти позову, посилаючись виключно на припинення права останнього саме на спірну земельну ділянку у зв`язку зі смертю. Такі заперечення були відсутні і в подальшому під час розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанцій, зокрема і в листі ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області від 08 грудня 2020 року.

Щодо доводів представника відповідачки про долучення до справи в якості доказу незасвідченої копії «Проекта отвода участка ОСОБА_5 для ведения фермерского хозяйства із земель совхоза «Ингулец» 1992 г.», колегія суддів їх не приймає з таких підстав.

Так, відповідно до частин 2, 4-6 статті 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.

Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу.

Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Тобто витребувати оригінал письмового доказу на клопотання учасника справи це право суду.

В письмових поясненнях від 01 квітня 2024 року (том 3, а.с. 57-58) представник відповідачки наголошував на необхідності долучення до справи оригіналу цього письмового доказу (том 2, а.с. 158-189).

Натомість представник відповідачки не вказує на наявність сумніву у відповідності поданої копії доказу оригіналу та в чому полягає ця невідповідність, навпаки, обґрунтовує свої заперечення проти рішення суду в частині недоведеності, на його думку, меж земельної ділянки, виділеної ОСОБА_4 , змістом цього Проекту.

Щодо відсутності засвідчення копії доказу його оригіналу учасником справи, апеляційний суд вважає, що при відсутності доказів для сумніву у справі, яка переглядається, щодо невідповідності копії оригіналу, ця обставина не виключає письмовий доказі з переліку допустимих та належних.

Щодо належності обраного позивачами способу захисту своїх прав.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків (частина друга статті 152 ЗК України).

Відповідно до статті 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до глави 29 цього Кодексу.

Глава 29 ЦК України, в тому числі, регулює поняття негаторних і віндикаційних способів захисту.

Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до частини 1 статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

У постанові від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування не потрібно визнавати недійсними рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскаржувати весь ланцюг договорів та інших правочинів щодо спірного майна. У спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів. При цьому закон не вимагає встановлення судом таких обставин у іншій судовій справі, зокрема не вимагає визнання незаконними рішень, відповідно до яких відбулось розпорядження майном на користь фізичних осіб, у яких на підставі цих рішень виникли права. Оскільки вимога про визнання наказів ГУ Держземагентства незаконними та їх скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою, то така вимога не є нерозривно пов`язаною з вимогою про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння. При цьому позивач у межах розгляду справи про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння вправі посилатися, зокрема, на незаконність зазначених наказів без заявлення вимоги про визнання їх незаконними та скасування, оскільки такі рішення за умови їх невідповідності закону не тягнуть правових наслідків, на які вони спрямовані. Подібні за змістом висновки сформульовані Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, відступати від яких Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав».

Звертаючись до суду, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зазначали, що спірна земельна ділянка сформована із земельної ділянки площею 50,00 га, яка на праві довічного успадковуваного володіння була передана у користування ОСОБА_4 на підставі державного акта, зареєстрованого в Книзі записів державних актів довічного успадковуваного володіння за №8, і яка має належати їм на праві довічного володіння як спадкоємцями останнього. Спірна земельна ділянка була передана у власність відповідачки без обов`язкового попереднього вилучення землі від попереднього користувача на підставі незаконного наказу ГУ Держгеодкадастру від 02 грудня 2019 року №10722/0/14-19-СГ.

З огляду на наведене суд першої інстанції, оцінивши відповідно до статті 89 ЦПК України надані представниками учасників справи докази, дійшов правильного висновку, що спірна земельна ділянка вибула з користування спадкоємців її законного володільця поза їх волею та надана ГУ Держгеокадастру у власність іншим особам з порушенням норм законодавства, зокрема частини п`ятої статті 116 ЗК України, та поза межами його повноважень, визначеними частиною четвертою статті 122 ЗК України.

Враховуючи викладене, є законні підстави для витребування земельної ділянки з кадастровим номером :35:000:0059 на користь позивачів з незаконного володіння ОСОБА_2 , а тому обраний позивачками спосіб захисту їхніх прав є належним та ефективним, що спростовує аргументи апеляційної скарги про обрання при зверненні із позовом неналежного способу захисту. Не спростовує такий висновок посилання в апеляційній скарзі на те, що позивачки при зверненні з позовом та суд при ухваленні рішення у справі не визначили правовий статус (титул) спірної земельної ділянки, а саме: до земель комунальної чи державної власності її слід повертати. Так, визначення форми власності земельної ділянки з кадастровим номером :000:0033 як державна відбулося при її формуванні, що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру, а за витребуванням земельної ділянки звернулися спадкоємці постійного користувача, не власник земельної ділянки (том 1, а.с. 30). Також колегія суддів вважає хибним аргумент апеляційної скарги про те, що саме власник має право на витребування спірної земельної ділянки, оскільки інститут захисту прав в рівній мірі розповсюджується і на користувачів майна (стаття 152 ЗК України, стаття 396 ЦК України).

Щодо підстав та можливості втручання держави та приватних осіб у право власності набувача земельної ділянки ( ОСОБА_2 ).

З огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України Конвенція є частиною національного законодавства, відтак принципи, проголошені у Конвенції, підлягають застосуванню національними судами.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми:

(1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер;

(2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями;

(3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах.

Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України" від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право власності із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є такі обставини:

- чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі. Тобто втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;

- чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту зазначеної статті. Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;

- чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності.

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції є, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. Водночас відсутність такого порушення є тоді, коли дотримані всі три критерії.

Отже, повинне існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

У питаннях оцінки «пропорційності», як і в питаннях наявності «суспільного», «публічного» інтересу, ЄСПЛ визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

Водночас колегія суддів враховує, що заходи захисту, на які посилається ЄСПЛ, стосуються не лише втручання держави, а й приватних осіб, і можуть мати превентивний або виправний характер (див. п. 44.1 постанови Верховного Суду від 29 травня 2024 року у справі № 910/5808/20).

Так, ЄСПЛ встановив, що навіть у «горизонтальних» відносинах (тобто у відносинах, заснованими на юридичній рівності між їх учасниками) можуть бути застосовані міркування про суспільний інтерес, які передбачають накладення певних зобов`язань на державу. Тобто відповідні заходи, необхідні для захисту права власності, можуть бути застосовані у справах, пов`язаних із судовими процесами між особами чи компаніями (див. справи Zolotas v. Greece (no. 2), 2013, § 39; Saraз and Others v. Turkey, 2021, § 70).

Коли справа стосується звичайних економічних відносин між приватними сторонами, такі позитивні зобов`язання є більш обмеженими. Тому стаття 1 Першого протоколу до Конвенції не може тлумачитися як така, що накладає на Договірні держави будь-які загальні зобов`язання покривати борги приватних осіб.

Аналіз змісту статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод свідчить про те, що зазначена норма не містить чітких процедурних вимог або зобов`язань процесуального характеру, що стосуються як державних органів, так і у справах між приватними сторонами. Якщо втручання у право на мирне володіння «майном» вчинене приватною особою, то для держави виникає позитивне зобов`язання забезпечити у своїй правовій системі відповідні процедури, щоб майнові права були достатньо захищені законом і щоб існували ефективні засоби правового захисту, за допомогою яких «жертва втручання» може відстояти свої права (див. п. 45 постанови Верховного Суду від 29 травня 2024 року у справі № 910/5808/20).

Отже, незалежно від суб`єкта звернення до суду (чи це фізична, чи юридична особа), держава повинна забезпечувати таким особам можливість захистити свої права, в тому числі, і шляхом надання можливості звернення до суду з відповідним позовом. При цьому суд повинен забезпечити розгляд такого позову з дотриманням відповідних матеріальних та процесуальних норм, якими передбачено захист відповідного права заявника-позивача.

У справі, яка переглядається, правовою підставою позовних вимог про витребування спірної земельної ділянки є частина 1 статті 388 ЦК України.

Для застосування положень пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України є визначальним питання добросовісності/недобросовісності набувача, оплатність чи неоплатність набуття добросовісним набувачем такого майна, а також обставини, за яких спірне майно вибуло з володіння первісного власника (за волею чи без волі власника, наприклад, чи в порядку продажу майна у виконавчому провадженні при виконанні судового рішення чи за інших умов), а тому такі обставини підлягають обов`язковому з`ясуванню та перевірці судом для правильного вирішення ним спору.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 25 вересня 2024 року справа № 383/752/21 (провадження № 61-13805св23), «відповідно до частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з його волі. Власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України».

Колегія суддів враховує, що у справі, яка переглядається, встановлено, що спірна земельна ділянка вибула з володіння позивачок (спадкоємців первісного набувача) на підставі незаконного рішення ГУ Держгеокадастру, тобто поза їх волею, а правовою підставою витребування майна в цьому випадку зазначено пункт 3 частини першої статті 388 ЦК України.

Крім того, власник, за наявності підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (див. висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.02.2020 у справі № 922/614/19, від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18, 14.11.2018 у справі № 183/1617/16).

За такого вимога позивачок про витребування земельної ділянки ґрунтується на законі, який є доступним, чітким та зрозумілим, переслідує легітимну мету захист права власності від незаконного втручання.

У справі, яка розглядається, з огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом першої інстанції обставини та застосовані правові норми не встановлено невідповідності заходу втручання в право власності ОСОБА_2 критеріям правомірного втручання у право особи на мирне володіння майном, що сформовані у сталій практиці ЄСПЛ.

До того ж за обставин цієї справи, коли 25 громадян, набувши у власність безоплатно земельні ділянки у лютому 2020 року (том 1, а.с. 113-114), майже відразу та одночасно (протягом березня-квітня 2020 року) продали їх ОСОБА_2 , добросовісність останньої викликає сумніви, оскільки проявивши розумну обачливість, вона могла поцікавитися порядком формування придбаних земельних ділянок, тоді як з січня 2020 року позивачки почали вчиняти дії, направлені на оспорення наказу ГУ Держгеокадастру від 02 грудня 2019 року №10722/0/14-19-СГ, зокрема у судовому порядку (том 1, а.с. 25-229, том 2, а.с. 10-13).

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 469/1044/17 (провадження № 14-317цс19) вказано, що під час розгляду справи кінцевий набувач розпорядився його процесуальними правами та не заявив зустрічний позов про надання належного відшкодування шкоди у зв`язку з вимогою про витребування земельної ділянки, що не позбавляє кінцевого набувача права заявити такий позов у разі ініціювання повернення земельної ділянки власникові. Навіть у разі повернення земельної ділянки від кінцевого набувача законодавство України надає йому додаткові ефективні засоби юридичного захисту. Кінцевий набувач не позбавлений можливості відновити своє право, зокрема, пред`явивши вимогу до проміжної набувачки, в якої придбав земельну ділянку, про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України. Відповідно до частини першої цієї статті у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав. Таку саму вимогу може заявити і проміжна набувачка до первинного набувача.

Враховуючи викладене, ОСОБА_2 не позбавлена права звернутися з вимогою про відшкодування завданих збитків до продавців земельних ділянок.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують встановлених у справі фактичних обставин і висновків, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення суду першої інстанції, зводяться до необхідності переоцінки доказів, незгоди заявника з їх оцінкою та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

Оскільки рішення суду першої інстанції постановлено на підставі правильного застосування положень матеріального закону, що регулює спірні правовідносини, та з дотриманням вимог процесуального закону колегія суддів відповідно до статті 375 ЦПК України не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

З огляду на результати апеляційного перегляду та положення статті 141 ЦПК України відсутні підстави для перерозподілу судових витрат, проведеного судом першої інстанції, та розподілу судових витрат, понесених в апеляційному суді, оскільки ці витрати покладаються у цій справі на відповідачку, яку подала апеляційну скаргу.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка підписана її представником ОСОБА_6 , залишити без задоволення, рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 02 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: І.В. Лівінський

О.В. Локтіонова

________________________________________

Повна постанова складена 26 лютого 2025 року