Справа № 368/1842/24
Рішення

Іменем України

"27" лютого 2025 р. Кагарлицький районний суд Київської області в складі: головуючого судді Кириченка В.І.,

при секретарі Марчук Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кагарлику позовну заяву ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення заборгованості по заробітній платі та про стягнення середнього заробітку за час затримки виплат при звільненні,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом та просила стягнути з Регіональної філії «Донецька залізниця» Акціонерне товариство «Укрзалізниця» () на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в сумі 9073 гри. 55 коп. з урахуванням обов`язкових платежів.

Стягнути з Регіональної філії «Донецька залізниця» Акціонерне товариство «Укрзалізниця» () на користь ОСОБА_1 середній заробіток в сумі 648 132 грн. 10 коп. з урахуванням обов`язкових платежів.

Ухвалою суду від 29.01.2025 року задоволено клопотання позивача та замінено відповідача Регіональна філія «Донецька залізниця» Акціонерного товариство «Укрзалізниця» на належного відповідача Акціонерне товариство "Українська залізниця".

Мотивувала позов тим, що 8 липня 2011 року ОСОБА_1 , позивач по справі, була переведена в Вагонне депо Донець Державного підприємства «Донецька залізниця», згідно наказу №7981 ОС від 08 липня 2011 року, що підтверджується копією трудової книжки.

9 березня 2016 року позивач була звільнена в зв`язку з переведенням до СП «Маріупольське вагонне депо» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця, згідно п.5 ст.36 КЗпП України, на підставі наказу №155/ОС від 09 березня 2016 року, що підтверджується копією трудової книжки.

Відповідач в порушення трудового законодавства свої обов`язки по своєчасній виплаті заробітної плати не здійснював, що сприяло виникненню заборгованості у сумі 9073,55 грн., що підтверджується копією довідки №929 від 26 квітня 2017 року.

23 вересня 2024 року позивач направив на електронну пошту відповідача заяву про виплату заробітної плати, що підтверджується копією заяви.

10 жовтня 2024 року відповідач своїм листом повідомив позивача, що не має можливості вирішити питання вказане нею в заяві щодо виплати заробітної плати.

Відповідно до статті 21 КЗпП України встановлено, що «трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін».

Виходячи з цього законодавець встановив, що трудовий договір укладається між працівником та власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, що відповідало договору укладеному між мною та відповідачем.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обгрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Конституцією України, як Основним Законом, закріплено право на працю і заробітну плату, а саме у статті 43 зазначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно ст. 97 КЗпП України власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 вказаного Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Згідно зі ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні.

Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника.

Згідно ч.1 статті 116 КЗпП України встановлено, що «при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення». Відповідач в порушення даної статті. 09 березня 2016 року, в день мого звільнення, заборгованість по заробітній платі зі мною не провів, тим самим я маю право на стягнення з відповідача даної заборгованості в сумі 9073,55 грн., з обов`язковими платежами.

Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, наприклад, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та № 71378/10, а також справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява № 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності.

Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст.1 Протоколу №1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені.

Відповідно до статті 12 Конвенції МОП №158 "Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року", яка набрала чинності для України 16 травня 1995 року, працівник, трудові відносини з яким було припинено, має право відповідно до національних законодавства й практики, зокрема, на вихідну допомогу або інші аналогічні види допомоги у зв`язку з припиненням трудових відносин, розмір якої залежить, зокрема, від стажу роботи й розміру заробітної плати, і котрі виплачуються безпосередньо роботодавцем або з фонду, створеного з внесків роботодавців.

Згідно ч.1 статті 117 КЗпП України встановлено, що «в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплати працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку».

Порядком нарахування середньої заробітної плати, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарних місяці роботи.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок).

З урахуванням цих норм, зокрема абз.3 п.2 Порядку, середньомісячна заробітна плата працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до п.5 розд. IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті, є середньоденна (середньо годинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз. З п. 8 Порядку).

Крім того, положеннями розд. III Порядку передбачені види виплат, які підлягають урахуванню і які не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу.

Саме до цього зводиться правовий висновок, що висловлений в постанові Верховного Суду України від 23 січня 2012 року у справі №6-87 цс 11 і що згідно з ЦГІК України є обов`язковим для судів, які зобов`язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

У п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» за №13 від 24 грудня 1999 року роз`яснено, що середній заробіток стягується за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Тобто при вирішенні спорів про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні необхідно установити: наявність заборгованості; відсутність спору щодо його розміру; вину підприємства; дотримання позивачем трьохмісячного строку звернення до суду.

За висновками Конституційного Суду України, викладеними у рішенні №4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року, положення ч.1 ст.2.33 КЗпП України у взаємозв`язку із положеннями ст.ст.116,117,237-1 КЗпП України необхідно розуміти так, що для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався

Обґрунтовуючи такий висновок Конституційний Суд України виходив з того, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку (п.2.2 рішення КСУ).

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі 6-61 бцс 15 та від 06 квітня 2016 року у справі №6-409цс16. При цьому, вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції ст.233 КЗпП України, Верховний Суд України дійшов висновку, що перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення вищезазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Ураховуючи, що моє звільнення відбулось 09 березня 2016 року, середня заробітна плата повинна обчислюватися з виплат, отриманих за попередні два місяці роботи, а саме за лютий2016 року (4699 грн. 42коп.), березень 2016 року(4334 грн. 13 коп.).

Виходячи з цього моя середньоденна заробітна плата складала 205 грн. 30 коп. =4516 грн. 77 коп. ( середня місячна заробітна плата (4699 грн. 42 коп.+4334 грн. 13 коп.):2) : 22 (робочих дні в місяць).

Враховуючи вищевказане підлягає стягненню з відповідача на мою користь середній заробіток за затримку в сумі 648 132грн. 10 коп., з обов`язковими платежами = 205 грн. 30 коп. (середньоденна заробітна плата) х 3157днів (з 09 березня 2016 року по 11 листопада 2023 року).

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Кулініченко Г.В. позов підтримали та просила задоволити.

Представник відповідача позов не визнав з підстав які зазначені у відзиві в якому позов не визнають з наступних підстав.

На підтвердження заборгованості з заробітної плати та її розміру Позивач надає лише довідку від 26.04.2017 №924, видану Вагонним депо Донецьк та підписану ОСОБА_2 та Максимович Н.В. Будь яких інших доказів, які підтверджують виконання ОСОБА_1 своїх посадових обов`язків, нарахування заробітної плати, її повну або часткову оплату, до позовної заяви не додано.

Згідно з довідкою від 26.04.2017 №924 виданої Вагонним депо Донецьк зазначено, що по вагонному депо Донецьк Державного підприємства «Донецька залізниця» () числиться заборгованість по заробітній платі у сумі

9073,55 грн, у тому числі: лютий 2016 року - 4699,42; березень 2016 року - 4334,13 грн; квітень 2016 року - 40,00 грн.

Відповідач критично оцінює вказану вище довідку та не вважає її належним доказом існування заборгованості по заробітній платі з регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця», так як:

- як вбачається з Єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 22.02.2016 було внесено запис про закриття відокремленого підрозділу Вагонне депо Донецьк «Державного підприємства «Донецька залізниця», що є встановленим судом фактом та не потребує доказуванню (по справам №588/815/21, №531/1420/22);

- довідка про наявну заборгованість була видана від імені структурного підрозділу, який було закрито понад 14 місяців на дату видачі, а саме: закрито відповідно ЄДРПОУ - 22.02.2016, видано довідку - 26.04.2017;

- довідка видана на тимчасово окупованій території Донецької області (Рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15.03.2017 року «Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України», введеного в дію Указом Президента України від 15.03.2017 року №62/2017);

- довідка підписана особами, повноваження яких не відомі і які не перебували у трудових відносинах з Відповідачем (довідка додається).

Підсумовуючи, довідку від 26.04.2017 №924 видано на тимчасово окупованій території Донецької області невідомими Відповідачу особами від імені закритого структурного підрозділу більше ніж через рік після звільнення позивача. Тому, вона не може бути прийнята судом до уваги як не належний доказ існування заборгованості по заробітної плати з регіональної філії «Донецька залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця».

Звертаємо увагу шановний суд, на те, що як зазначив сам Позивач, так і підтверджує довідка від 26.04.2017 №924, ОСОБА_1 працювала і була звільнена 09.03.2016, у зв`язку з переведенням з Вагонного депо Донецьк державного підприємства «Донецька залізниця» () до структурного підрозділу «Маріупольське вагонне депо» регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (), яке входило в структуру публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» - є юридичною особою ().

Відповідно до даних бухгалтерського обліку регіональної філії «Донецька залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» заборгованість перед ОСОБА_1 не обліковується (довідка додається).

Викладені вище заперечення Відповідача підтверджують безпідставність і необґрунтованість позовної вимоги про стягнення заробітної плати в сумі 9073,55 грн з регіональної філії «Донецька залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця».

Через не доведеність та безпідставність вимоги про стягнення заробітної плати в сумі

9073,55 грн. вимога про стягнення середнього заробітку в сумі 648132,1 грн. також є безпідставною та не підлягає задоволенню.

Додатково вважаємо необхідним зазначити наступні заперечення і пояснення, стосовно питання стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та правові висновки з цього питання.

19.07.2022 до статті 117 КЗпП України були внесені зміни, які на теперішній час містить наступну редакцію:

«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.».

Таким чином, були внесені обмеження періоду нарахування середнього заробітку та визначено його максимальний період 6 місяців.

Крім того, право суду на зменшення суми середнього заробітку безпосередньо законом не визначено, як наприклад право зменшувати розмір неустойки (ст.551 ЦК України). А відповідно до ч.2 ст. 117 КЗпП України, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Постановою від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, провадження № 14- 623цс18, Велика Палата Верховного Суду підтвердила право суду на зменшення суми середнього заробітку і зазначила, що суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. ВП Верховного Суду прийшла до висновку, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

- Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

- Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку з розміром заборгованості з заробітної плати, характером цієї заборгованості, враховуючи розмір заборгованості, дату її виникнення, ті обставини, що позивач тривалий час не звертався до суду з позовом про її стягнення, вважаємо що суд першої інстанції має достатні підстави для справедливого та пропорційного зменшення суми стягнення середнього заробітку.

Крім того, наведений позивачем розрахунок середнього заробітку не відповідає Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, а також містить низку розрахункових помилок, які призвели до безпідставного збільшення розрахованої суми середнього заробітку.

Відповідно до п.2 зазначеного Порядку, у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Так, як звільнення позивача відбулося 09.03.2016, то для розрахунку середньої заробітної плати мають враховуватися виплати за останні два календарні місяці роботи які передували місяцю звільнення січень та лютий 2016 року. Але позивачвраховує виплати за лютий та березень 2016року, що є невірним.

Також в позовній заяві Позивач визначає кількість днів затримки розрахунку 3157 днів (з 09 березня 2016 року по 11 листопада 2023 року із розрахунку календарних днів).

Слід зазначити, що 9 березня 2016 року помилково включено до розрахунку, так як позивача було звільнено 09.03.2016 і це є його останній робочий день. Тому розрахунковий період має розпочинатися з 10.03.2016 наступного дня після звільнення. Також дата закінчення розрахункового періоду (11.11.2023) напевно містить помилки, з урахуванням дати підписання позовної заяви

08.11.2024.

З урахуванням зазначених обставин та за розрахунками Відповідача за період з

10.03.2016 по 08.11.2024 кількість робочихднів складає 2188днів.

Розрахунок кількості днів проводився відповідно до:

- Листа Міністерства соціальної політики України від 20.07.2015 № 10846/0/14-15/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік» - 204 робочихднів, починаючи з 10.03.2016.

- Листа Міністерства соціальної політики України від 05.08.2016 № 11535/0/14-16/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік» - 249 робочихднів.

- Листа Міністерства соціальної політики України від 19.10.2017 № 224/0/103-17/214 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2018 рік» - 250 робочихднів.

- Листа Міністерства соціальної політики України від 08.08.2018 №78/0/206-18 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2019 рік» - 250 робочихднів.

- Листа Міністерства соціальної політики України від 29.07.2019 №1133/0/206-19 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2020 рік» - 251 робочихднів.

- Листа Міністерства соціальної політики України від 12.08.2020 №3501-06/219 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2021 рік- 250робочихднів.

- Листа Міністерства соціальної політики України від 12.08.2021 N47-03/520 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2022 рік» - 249робочихднів.

- Розрахунку норми тривалості робочого часу на 2023 рік - 260робочихднів.

- Розрахунку норми тривалості робочого часу на 2024 рік» - 225 робочих днів по

08.11.2024, що ще раз доводить необґрунтованість доводів Позивача.

Навіть, якщо зробити припущення та брати до уваги помилково розрахований позивачем середньоденний розмір заробітної плати 205,3 грн., розмір середнього заробітку за період з 10.03.2016 по 08.11.2024 складатиме 449 196,4 грн., а не - 648 132,1 грн. Тому, навіть розрахункова сума середнього заробітку завищена на 198 935,7 грн., що підтверджує цілеспрямоване введення в оману суд.

Викладені вище заперечення Відповідача підтверджують безпідставність і необґрунтованість позовної вимоги про стягнення середнього заробітку в сумі 648 132,1 грн.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Домашній працівник має право звернутися до суду із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення в місячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Для звернення роботодавця до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Встановлений частиною третьою цієї статті строк застосовується і при зверненні до суду вищого у порядку підлеглості органу.».

Вважаємо, що у зв`язку з зазначеними змінами ст. 233 КЗпП України позивач мав право звернутися до суду з вимогою про стягнення заборгованості з заробітної плати протягом трьох місяців з дати набуття чинності зазначених змін з 19.07.2022 до 19.10.2022. А фактично позовна заява підписана позивачем 08.11.2024, а провадження у справі відкрито 02.12.2024.

Таким чином, позовні вимоги про стягнення заробітної плати в сумі 9073,55 грн. та стягнення середнього заробітку в сумі 648132,1 грн. заявлені після спливу встановленого ст. 233 КЗпП України строку.

У постанові від 08.12.2021р. Верховний суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду по справі №910/5953/17, в якій вирішувалось, зокрема, питання з якої дати Державне підприємство «Донецька залізниця», яке знаходиться у стані припинення, втрачає право вчиняти юридично значущі дії у сфері господарювання, що зобов 'язують Акціонерне товариство «Українська залізниця» якправонаступника, дійшов до наступних висновків:

«- за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань Державне підприємство «Донецька залізниця» перебуває в стані припинення з 25.11.2014р., запис про його припинення до ЄДР не вносився. 05.08.2015р. передавальним актом, затвердженим Міністром інфраструктури України, все майно Державного підприємства «Донецька залізниця» передано Акціонерному товариству «Українська залізниця», в тому числі майно, що знаходиться на неконтрольованій території (на праві господарського відання) (п.7);

- 21.10.2015р. здійснено державну реєстрацію Акціонерного товариства «Українська залізниця», яке є правонаступником усіх прав і обов`язків Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту, серед яких Державне підприємство «Донецька залізниця» (п.8);

- 01.12.2015р. відповідно до наказу №512-Ц/од від 30.11.2015р. Державної адміністрації залізничного транспорту України Державне підприємство «Донецька залізниця» припинило свою господарську діяльність (п.9);

- у постанові від 16.06.2020р. у цій справі Велика Палата Верховного Суду зазначила, що Акціонерне товариство «Українська залізниця» є правонаступником Державного підприємства «Донецька залізниця» (п.46);

- реорганізація юридичної особи, як самостійний вид її припинення, передбачає проведення певної процедури, яка є складною та багатоетапною (п.47);

- юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення (ст.104 Цивільного кодексу України); комісія з припинення юридичної особи складає передавальний акт (у разі злиття, приєднання або перетворення) або розподільчий баланс (у разі поділу), який має містити положення про правонаступництво щодо майна, прав та обов`язків юридичної особи, що припиняється шляхом поділу, стосовно всіх її кредиторів та боржників, включаючи зобов`язання, які оспорюються сторонами; передавальний акт та розподільчий баланс затверджуються учасниками юридичної особи або органом, який прийняв рішення про її припинення, крім випадків, встановлених законом (ст.107 Цивільного кодексу України) (п.48);

- отже, відповідно до чинного цивільного законодавства України при реорганізації (злитті) юридичних осіб перехід прав і обов`язків до новоутвореної юридичної особи відбувається на підставі передавального акта, в якому про це має бути чітко зазначено (п.49);

- про необхідність затвердження таких передавальних актів зазначено й у Постанові №200 (п.50);

- за змістом пунктів 4 і 5 Постанови №200 проведенню реорганізації (злиття) має передувати проведення інвентаризації майна підприємств, що реорганізуються (зливаються), та складання актів інвентаризації майна, після чого мають складатися та затверджуватися передавальні акти майна та зведені акти майна, що вносяться до статутного капіталу Акціонерного товариства «Українська залізниця» (п.51);

- з 01.12.2015р. відповідно до наказу Державної адміністрації залізничного транспорту України від 30.11.2015р. №512-Ц/од Державне підприємство «Донецька залізниця» припинило свою господарську діяльність. Це означає, що всі її активи були передані Акціонерному товариству «Українська залізниця», і з цієї дати Державне підприємство «Донецька залізниця» могло вчиняти лише дії, спрямовані на його припинення як юридичної особи. Тому із вказаної дати підприємство не могло набувати нових прав та обов`язків у сфері господарської діяльності (п.52);

- зазвичай дата, з якої юридична особа, яка припиняється, вже не може вчиняти дії, що будуть зобов`язувати правонаступника, є датою підписання акта приймання- передачі майна між право попередником та правонаступником (подібний висновок наведений, зокрема у постанові Верховного суду від 15.01.2020р. у справі №901/11903/16). Втім, як відзначалось, створення Акціонерного товариства «Українська залізниця» відбувалося за спеціальною процедурою, визначеною законом та постановою Кабінету Міністрів України від 25.06.2014р. №200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», і акт примайння-передачі майна був підписаний до дати реєстрації Акціонерного товариства «Укрзалізниця» як юридичної особи (п.53);

- суди встановили, що з 01.12.2015р. фінансово-господарську діяльність Державного підприємства «Донецька залізниця» припинено, а всі активи (майно) підприємства передані до Акціонерного товариства «Українська залізниця» і закріплені за ним на праві господарського відання. На базі майна Державного підприємства «Донецька залізниця» створено відокремлений підрозділ Акціонерного товариства «Українська залізниця» без статусу юридичної особи регіональну філію «Донецька залізниця». Тому Верховний суд доходить висновку, що датою фактичного переходу майна, всіх прав та обов`язків від Державного підприємства «Донецька залізниця» до Акціонерного товариства «Українська залізниця» є дата припинення господарської діяльності Державного підприємства «Донецька залізниця» (п.54);

- враховуючи викладене, Верховний суд вважає, що якщо Державне підприємство «Донецька залізниця» (її представники) після цієї дати припинення господарської діяльності підприємства (01.12.2015р.) вчиняли будь-які дії, не пов`язані з його припиненням (продовжувала здійснювати господарську діяльність як перевізник або у сфері електроенергетики), всупереч положенням закону, то вони юридично не спричиняють виникнення для Акціонерного товариства «Українська залізниця» жодних прав та обов`язків. Правонаступництво відбувається щодо тих прав і обов`язків, які виникли до дати припинення господарської діяльності Державного підприємства «Донецька залізниця» (п.56).

З огляду на наведене, зважаючи на те, що був укладений після припинення господарської діяльності Державного підприємства «Донецька залізниця», а Акціонерне товариство «Українська залізниця» не є зобов`язаною за цим договором юридичною особою, суд вважає, що Акціонерне товариство «Українська залізниця» не є належним відповідачем у цій справі.

Як неодноразово зазначала Велика Палата Верховного Суду, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Тоді як встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який він виконує під час розгляду справи (зокрема, п.152 постанови від 14.12.2021р. у справі №147/66/17).

Установивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє в позові до такого відповідача (п.153 вказаної постанови).»

Підсумовуючи зазначимо, що:

- Державне підприємство «Донецька залізниця» з єдиного державного реєстру не виключене, тобто, залишається юридичною особою, маючи цивільну правоздатність ().

- Відповідно до Єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 22.02.2016 було внесено запис про закриття відокремленого підрозділу Вагонне депо Донецьк «Державного підприємства «Донецька залізниця» (), але відповідно до доказів які надає Позивач трудові відносини були припинені 09.03.2016.

- Вагонне депо Донецьк «Державного підприємства «Донецька залізниця», розташоване за адресою: с. Спартак Ясинуватський район Донецька область, знаходиться на території населеного пункту, який розпорядженням КМУ від 07.11.2014 №1085-р включено до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади не здійснюють свої повноваження.

- Трудові відносини між Вагонним депо Донецьк державного підприємства «Донецька залізниця» та ОСОБА_1 , продовжувалися на непідконтрольній українській владі території, після державної реєстрації Акціонерного товариства «Українська залізниця» (після універсального правонаступництва), останнє є неналежним відповідачем.

- Кабінет Міністрів України визначає у своїй постанові №83 від 04.03.2015 «Про затвердження переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави» як дві рівнозначні юридичні особи Акціонерне товариство «Українська залізниця» і Державне підприємство «Донецька залізниця».

- За змістом даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань станом на 09.03.2016 (дату звільнення Позивача) виконуючим обов`язки начальника, керівник Державного підприємства «Донецька залізниця» був ОСОБА_3 , а тому повноваження осіб, які є підписантами у довідці від 26.04.2017 №229 встановити не можливо, що ставить під сумнів саму довідку, як документ і як доказ.

Судом встановлено, що 8 липня 2011 року ОСОБА_1 , позивач по справі, була переведена в Вагонне депо Донецьк Державного підприємства «Донецька залізниця», згідно наказу №7981 ОС від 08 липня 2011 року, що підтверджується копією трудової книжки.

9 березня 2016 року позивач була звільнена в зв`язку з переведенням до СП «Маріупольське вагонне депо» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця, згідно п.5 ст.36 КЗпП України, на підставі наказу №155/ОС від 09 березня 2016 року, що підтверджується копією трудової книжки.

Відповідно до ст.94 КЗпП України станом на лютий квітень місяці 2016 року передбачено слідуюче :

Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст.115 КЗпП України станом на лютий місяць 2016 року передбачено слідуюче :

Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні.

Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника.

Відповідно до ст.116 КЗпП України станом на день звільнення передбачено слідуюче :

При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст.117 КЗпП України станом на день звільнення передбачено слідуюче :

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

На підтвердження заборгованості з заробітної плати та її розміру Позивач надає довідку від 26.04.2017 №924, видану Вагонним депо Донецьк та підписану ОСОБА_2 та ОСОБА_4 а також повідомлення Регіональної філії «Донецька залізниця» Акціонерне товариство «Укрзалізниця» на заяву позивача від 23.09.2024 року щодо виплати заборгованості по заробітній платі після звільненння. Будь яких інших доказів, які підтверджують виконання ОСОБА_1 своїх посадових обов`язків, нарахування заробітної плати, її повну або часткову оплату, до позовної заяви не додано.

Згідно з довідкою від 26.04.2017 №924 виданої Вагонним депо Донецьк зазначено, що по вагонному депо Донецьк Державного підприємства «Донецька залізниця» () числиться заборгованість по заробітній платі у сумі 9073,55 грн, у тому числі: лютий 2016 року - 4699,42; березень 2016 року - 4334,13 грн ( розрахункові); квітень 2016 року - 40,00 грн без зазначення за який місяць зарплата .

Суд критично оцінює вказану вище довідку та не вважає її належним доказом існування заборгованості по заробітній платі з регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця», так як:

- довідка про наявну заборгованість була видана не від імені регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця» ;

- довідка видана на тимчасово окупованій території Донецької області (Рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15.03.2017 року «Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України», введеного в дію Указом Президента України від 15.03.2017 року №62/2017);

- довідка підписана особами, повноваження яких не відомі і які не перебували у трудових відносинах з Відповідачем згідно довідки відповідача;

- відповідно до даних бухгалтерського обліку регіональної філії «Донецька залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» заборгованість перед ОСОБА_1 не обліковується згідно довідки відповідача;

- повідомленням Регіональної філії «Донецька залізниця» Акціонерне товариство «Укрзалізниця» на заяву позивача від 23.09.2024 року щодо виплати заборгованості по заробітній платі після звільненння підтверджується, що ПАТ « Укрзалізниця не стало правонаступником ДП « Донецька залізниця».

Вказане повідомлення слідуючого змісту. Вашу заяву від 23.09.2024 щодо виплати заборгованості по заробітній платі після звільнення з пасажирського вагонного депо Донецьк ДП «Донецька залізниця», уважно розглянуто керівництвом регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця». З даного приводу повідомляємо наступне.

Відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» та пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 № 200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» у встановленому законодавством порядку було вжито заходів щодо реорганізації (шляхом злиття) Укрзалізниці, а також визначених додатком 1 до постанови № 200 підприємств і установ, на базі яких утворюється ПАТ «Укрзалізниця».

Відповідно до рішення, прийнятого правлінням ПАТ «Укрзалізниця» 26.11.2015, згідно з визначеною Статутом компетенцією, 01.12.2015 утворено регіональну філію «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», яка з 14.12.2015 розпочала господарську діяльність.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 12.11.2014 № 604 «Деякі питання інвентаризації майна підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, яке розміщене на тимчасово окупованій території та території проведення антитерористичної операції», ПАТ «Укрзалізниця» не стало правонаступником ДП «Донецька залізниця»,тобто не відбулася передача активів та зобов`язань з ДП «Донецька залізниця» до ПАТ «Укрзалізниця». Пасажирське вагонне депо Донецьк не увійшло до складу регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця».

На підставі вищевикладеного, регіональна філія «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця» немає можливості вирішити питання щодо виплати заборгованості по заробітній платі після звільнення з пасажирського вагонного депо Донецьк ДП «Донецька залізниця».

Позивач не довела, що є заборгованість по сплаті за виконувала роботу у вагонному депо Донецьк Державного підприємства «Донецька залізниця» і що ПАТ «Укрзалізниця» стало правонаступником ДП «Донецька залізниця» та зобов`язано виплатити позивачу заборгованість по сплаті за виконувала роботу та середній заробіток за весь час затримки належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України по 11 листопада 2023 року в межах позовних вимог.

Тому в задоволенні позову відповідно до положень ст.94,116, 117 КЗпП України відмовити повністю.

Керуючись ст. 43, 49, 175, 177, 178, 185 ЦПК України, ст. 94,116, 117 КЗпП України, суд,-

вирішив:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга подається протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 273 ЦПК України.

Повний текст рішення складено 03.03.2025 року.

Суддя В.І. Кириченко