ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/9855/24Головуючий у 1-й інстанції Братасюк В.М.
Провадження № 22-ц/817/157/25 Доповідач - Гірський Б.О.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 лютого 2025 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Гірського Б.О.,

суддів - Костіва О.З., Храпак Н.М.,

розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу №607/9855/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 від імені якого діє адвокат Пацула Василь Олександрович на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 листопада 2024 року (постановлене суддею Братасюк В.М.) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання, -

В С Т А Н О В И В :

У травні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування заявлених вимог зазначала, що з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 вересня 2021 року.

За час перебування у шлюбі в них народилося двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Після припинення подружніх відносин діти проживають з позивачкою і знаходяться на її матеріальному забезпеченні. Після вступу ОСОБА_3 на навчання до Тернопільського національного технічного університету ім. І. Пулюя, на денну форму навчання, факультету прикладних інформаційних технологій та електроінженерії їй не вистачає коштів для забезпечення сина у вищому навчальному закладі.

Вказувала, що відповідач жодної матеріальної допомоги на утримання їхнього повнолітнього сина не надає.

На підставі наведеного, просила стягнути з ОСОБА_1 на її користь аліменти на утримання повнолітнього сина у розмірі 1/4 частки всіх видів його доходів щомісячно, починаючи стягувати з дня подачі позовної заяви і до закінчення навчання сина, але не довше ніж до досягнення ним 23 річного віку.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 листопада 2024 року позовні вимоги задоволено частково.

Вирішено стягувати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання повнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/6 частки заробітку (доходу), починаючи стягувати від 01 травня 2024 року і до завершення навчання на денній формі навчання факультету прикладних інформаційних технологій та електроінженерії в Тернопільському національному технічному університеті ім. І. Пулюя в червні 2026 року, але не довше ніж до досягнення 23 річного віку.

У задоволенні решти вимог відмовлено.

Рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання.

Стягнуто з ОСОБА_1 1211, 20 грн. судового збору в дохід держави.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково та стягнути з нього на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання повнолітнього сина ОСОБА_3 у розмірі 1/8 його заробітку (доходу).

Вказує, що суд першої інстанції не врахував той факт, що їх повнолітній син ОСОБА_3 є здоровим та працездатним, проживає на орендованій квартирі та має самостійний підробіток, яким він оплачує оренду житла.

Наголошує, що він сам не має власного чи орендованого житла, тому проживає у квартирі своїх батьків. Батьки є пенсіонерами і потребують допомоги з його сторони.

Зазначає, що ним до суду було долучено рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 квітня 2024 року, згідно якого з нього на користь ОСОБА_2 стягуються аліменти на утримання їх неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі в розмірі 3 196 грн. щомісячно, починаючи від 31 січня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття. Також до суду подано довідку про його доходи, згідно якої він отримує в середньому в місяць 14 276 грн., тому після стягнення аліментів на неповнолітнього сина ОСОБА_4 йому залишається сума 11 808 грн..

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Згідно з частиною 1 статті 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з особливостями встановленими цією главою.

За змістом частини 13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Пунктом 1 частини 4 статті 274 ЦПК України передбачено, що в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Таким чином, дана апеляційна скарга підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 від 20 травня 2005 року (а.с. 3).

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 вересня 2021 року в справі №607/10610/21 шлюб між сторонами розірвано (а.с. 4-5).

Згідно довідки №1472, яка видана військовою частиною НОМЕР_2 вбачається, що ОСОБА_2 прописана в АДРЕСА_1 . Сім`я складається з 3 осіб з них: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 мати; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1., син; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4., син (а.с. 9).

З довідки №126/24 від 18 квітня 2024 року вбачається, що ОСОБА_3 є студентом другого курсу денної форми навчання, факультету прикладних інформаційних технологій та електроінженерії Тернопільського національного технічного університету ім. Івана Пулюя; навчання закінчує у червні 2026 року (а.с. 13).

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 квітня 2024 року в справі №607/2230/24 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, задоволено (а.с. 38-40).

Вирішено стягувати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у твердій грошовій сумі у розмірі 3 196 гривень, однак не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно починаючи з 31 січня 2024 року і досягнення дитиною повноліття.

Згідно довідки про грошове забезпечення від 04 жовтня 2024 року, виданої Управлінням Служби Безпеки України в Тернопільській області за квітень - вересень 2024 року вбачається, що ОСОБА_1 нараховано заробітну плату - 85 656 грн. (а.с. 45).

Постановою головного державного виконавця Тернопільського відділу виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Ткачук М.І. у ВП НОМЕР_3 від 27 червня 2024 року, звернено стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи божника - ОСОБА_1 на виконання виконавчого листа з виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 квітня 2024 року в справі №607/2230/24 (а.с. 48).

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд вважав, що у відповідача наявна фінансова можливість для забезпечення прав повнолітнього сина, котрий продовжує навчання у закладі вищої освіти та потребує такої допомоги від свого батька.

Колегія суддів погоджується з такими висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 Сімейного кодексу України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява №31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи з об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

У статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового та духовного розвитку. Сюди входить належне харчування, житло, одяг. Батьки несуть відповідальність за забезпечення належного життєвого рівня дитини. Держава має вживати необхідних заходів щодо надання допомоги батькам у здійсненні цього права.

Згідно з частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до статті 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно із частиною першою статті 199 Сімейного кодексу України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку із цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

Статтею 200 СК України передбачено, що суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу.

При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

У пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років, продовження ними навчання, потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі та можливість надавати таку допомогу.

При встановленні потреби в утриманні повнолітньої дитини суд повинен враховувати всі джерела, що утворюють її дохід, обов`язок обох батьків із надання відповідної матеріальної допомоги та спроможність останніх її надавати.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 серпня 2018 року у справі №748/2340/17 зроблено висновок щодо застосування статті 199 СК України, який полягає в тому, що «обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: походження дитини від батьків або наявність між ними іншого юридично значущого зв`язку (усиновлення); досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину)».

Отже, для вирішення питання щодо стягнення аліментів суд має з`ясувати три складові: чи повнолітня дитина продовжує навчання, чи потребує вона матеріальної допомоги та чи може надавати таку матеріальну допомогу один з батьків, який не приймає участі в утриманні дитини.

Аналогічні висновки зробив Верховний Суд України в постанові від 05 лютого 2014 року в справі №6-143цс13 та Верховний Суд в постанові від 09 вересня 2021 року в справі №554/3355/20.

При встановленні потреби в утриманні повнолітнього сина суд повинен враховувати всі джерела, що утворюють його дохід, обов`язок обох батьків із надання відповідної матеріальної допомоги та спроможність останніх її надавати.

Відповідного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 червня 2019 року в справі №199/9339/16-ц, провадження № 61-32330св18.

Як вбачається з матеріалів справи, третя особа, яка є сином сторін - ОСОБА_3 досяг повноліття, є студентом другого курсу денної форми навчання факультету прикладних інформаційних технологій та електроінженерії Тернопільського національного технічного університету ім. Івана Пулюя, у зв`язку з чим самостійного заробітку не має.

Твердження відповідача про наявність самостійного заробітку в ОСОБА_3 колегією суддів не приймається, оскільки жодних належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження даного факту не було наданого суду.

Доводи ОСОБА_1 , щодо перебування на його утриманні батьків пенсіонерів, суд не приймає до уваги, так як відповідачем не доведено, що дані особи повністю перебувають на його утриманні, відсутність інших осіб, на яких згідно закону покладається такий обов`язок, відсутність у батьків самостійних доходів (пенсії, тощо).

Також апеляційний суд критично оцінює докази відповідача про неможливість надання допомоги повнолітньому сину у визначеному судом розмірі, у зв`язку з наявністю рішення суду про стягнення аліментів на неповнолітнього сина сторін ОСОБА_4 у розмірі 3 196 грн щомісячно і до досягнення ним повноліття.

Відсутність належних, достатніх та допустимих доказів з боку відповідача позбавляє суд апеляційної інстанції можливості задовольнити апеляційну скаргу та зменшити розмір аліментів, присуджених судом першої інстанції.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши, що ОСОБА_3 продовжує навчатися у вищому навчальному закладі на денній формі навчання та у зв`язку з цим потребує матеріальної допомоги, а його батько ОСОБА_1 офіційно працевлаштований, отримує заробітну плату, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач має можливість надавати сину відповідну допомогу та сплачувати аліменти.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, з якими погоджується колегія суддів, та не дають підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За вимогами пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дав вірну оцінку вищенаведеним обставинам та ухвалив судове рішення з правильним застосуванням норм матеріального права та норм процесуального права.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Щодо судових витрат.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За результатами апеляційного перегляду справи, результат вирішення справи залишився незмінним, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 листопада 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, окрім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 03 березня 2025 року.

Головуючий: Гірський Б.О.

Судді: Костів О.З.

Храпак Н.М.