Справа № 343/1195/24
Провадження № 22-ц/4808/230/25
Головуючий у 1 інстанції Монташевич С. М.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючої Пнівчук О.В.

суддів : Бойчука І.В., Луганської В.М.

з участю секретаря Струтинської Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Долинського районного суду від 12 листопада 2024 року, у складі судді Монташевич С.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог: орган опіки та піклування Долинської міської ради про позбавлення батьківських прав,

в с т а н о в и в :

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог: орган опіки та піклування Долинської міської ради про позбавлення батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позовні вимоги мотивував тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 певний період часу проживали в незареєстрованому шлюбі, від якого у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На даний час відповідачка покинула сім`ю, не піклується про неї, матеріально не підтримує. Малолітній син залишився на його вихованні та утриманні. Відповідачка виїхала за кордон, самоусунулась від виховання та матеріального забезпечення сином, з сином не спілкується не цікавиться станом його здоров`я, навчанням, розвитком. Щоб уникнути негативного впливу матері на дитину позивач звернувся з даним позовом до суду.

Після позбавлення відповідачки батьківських прав ОСОБА_1 матиме змогу в повній мірі реалізувати свої майнові та немайнові права щодо дитини. На даний час тільки він займається вихованням та утриманням сина, дбає про його добробут та здоров`я.

Враховуючи наведені обставини та виходячи з інтересів неповнолітньої дитини, позивач, вважає що наявні підстави для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Долинського районного суду від 12 листопада 2024 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Попереджено ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Покладено на орган опіки та піклування Долинської міської ради контроль за виконанням батьківських обов`язків відповідачкою ОСОБА_2 .

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на необгрунтованість висновків суду та порушення норм матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначив, що вони з відповідачкою перебували у фактичних шлюбних відносинах від яких ІНФОРМАЦІЯ_3 народився син ОСОБА_3 . З моменту народження їхній спільний син проживає з батьком та перебуває на його утриманні.

Відповідачка покинула сім`ю, про сина не піклується, не цікавиться його здоров`ям, навчанням, фінансово не забезпечує.

На даний час вони з відповідачкою протягом тривалого часу разом не проживають та не спілкуються, їхні фактичні шлюбні відносини припинились. Відповідачка самоусунулась від виховання, піклування та матеріального забезпечення сина.

Зазначені ним обставини, у відповідності з п.2 ч. 1 ст. 164 СК України є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав.

Відповідачка перебуває за межами України, не бачить свого малолітнього сина, не спілкується з ним, не займається його вихованням, не цікавиться його здоров?ям, навчанням, розвитком, його повсякденними потребами і умовами проживання, фінансово не допомагає.

Крім того, між ним та відповідачкою не досягнуто згоди з приводу участі і способу спілкування, виховання та опіки матері щодо малолітнього сина, як і щодо юридичного закріплення між ними цього факту, що на думку позивача створює для нього перешкоди для повної і всебічної реалізації своїх та дитини прав та обов`язків.

Зазначав, що відповідачка відмовляється надати згоду на самостійне виховання ним сина, тому він змушений звернутись до суду.

Вважає, що оскільки дитина перебуває на його утриманні, проживає разом з ним, відповідачка не допомагає та не цікавиться сином, він має переважне одноосібне право на його виховання.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції належним чином не дослідив подані ним докази у їх сукупності, які дають підстави для задоволення його позов про позбавлення відповідачки батьківських прав.

Посилаючись на зазначені обставини, апелянт просив рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Правом на подачу відзиву сторони не скористались.

У судовому засіданні апеляційного суду представник апелянта ОСОБА_1 адвокат Коцкович Р.М. підтримав доводи апеляційної скарги з наведених у ній мотивів.

Відповідачка ОСОБА_2 , орган опіки та піклування Долинської міської ради у судове засідання апеляційного суду не з`явилися, про час та місце слухання справи повідомлені належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.

Судом встановлено, що сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали у незареєстрованому шлюбі, у якому в них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до ст. 126, 133, 135 СК України № 3 від 06.02.2024, відомості про батька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , записані відповідно до ст. 126 СК України (а.с. 20), тобто за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою.

Відповідно до витягів з Реєстру територіальної громади від 14.12.2023, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 15.02.2012 зареєстровані в АДРЕСА_1 (а.с. 18, 19).

Відповідачка ОСОБА_2 зареєстрована в АДРЕСА_2 (а.с. 27).

Згідно даних закордонного паспорта ОСОБА_2 вона з 2018 року регулярно виїжджає за межі України, у 2019, 2023 та 2024 роках отримувала візи, які давали їй право перебувати у відповідній країні безперервно до 1 року, у 2021, 2023 та 2024 роках приїжджала в Україну, де перебувала певний час (а.с. 10-12).

Рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 19.04.2024, малолітнього ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 залишено на проживанні з батьком ОСОБА_1 (а.с. 63-65).

Рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 22.04.2024, яке набрало законної сили 23.05.2024, стягнуто аліменти із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки з усіх видів її заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Стягнення аліментів розпочато з 29.02.2024 і проводити до досягнення дитиною повноліття (а.с. 61-62).

Згідно характеристики ОСОБА_1 , виданої Тростянецьким старостинським округом 16.08.2024, останній проживає в с. Слобода Долинська, на даний момент не працює, з мамою неповнолітнього сина ОСОБА_2 в шлюбі не перебуває, разом не проживають. Виховує сина самостійно. Громадський порядок не порушував, скарг на нього не поступало (а.с. 69).

Відповідно до актів обстеження від 14.12.2023, від 14.02.2023 та № 74 від 12.08.2024, складених старостою з участю сусідів, під час обстеження встановлено, що ОСОБА_1 проживає разом з сином ОСОБА_3 . З мамою сина в шлюбі не перебуває, разом не проживають, спільне господарство не ведуть. Мама участі у вихованні дитини не бере (а.с. 16, 17 68).

Згідно довідок із шкільних закладів № 6 від 24.01.2023 Слободолинської гімназії Долинської міської ради, № 83 від 20.12.2023 та № 38 від 12.08.2024 Тростянецького ліцею Долинської міської ради - ОСОБА_1 виконує свої обов`язки щодо виховання та навчання сина ОСОБА_3 .. ОСОБА_5 не виконує такі свої обов`язки, часто перебуває за межами України, не спілкується з дитиною в повному обсязі, який є необхідний для її нормального розвитку, не відвідує батьківські збори, ігнорує дзвінки від класного керівника, не цікавиться життям класу. Мати не знаходить спільної мови з дитиною, не приходить до єдиної думки та допускається суперечок у принципових питаннях, не спілкується з дитиною в тому обсязі, який є необхідним для її нормального розвитку. Психологом закладу було проведено ряд бесід, на основі яких встановлено, що син має тісий зв`язок з батьком. У зв`язку з цим відповідальність за виховання та навчання сина рекомендовано покласти на батька ОСОБА_1 , тому що дитина потребує більшого піклування, догляду та опіки (а.с. 14, 15, 67).

Згідно відповіді на адвокатський запит КНП «Центр первинної медичної допомоги» Долинської міської ради Івано-Франківської області № 10/01-20 від 16.08.2024, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 перебуває на обліку в лікаря-педіатра ОСОБА_6 . Зі слів лікаря-педіатра, ОСОБА_3 неодноразово звертався за медичною допомогою з приводу простудних захворювань та профілактичних оглядів у супроводі батька ОСОБА_1 (а.с. 70).

Згідно нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_2 від 20.02.2024, остання вказала, що не бажає, щоб її син проживав з нею. Вона постійно знаходиться з межами території України, де влаштовує своє особисте життя, постійно проживає та працює. На територію України майже не приїжджає, тому не має змоги виховувати та доглядати за своєю дитиною. Вихованням сина займається батько ОСОБА_1 , визнає заявлені до неї позовні вимоги щодо позбавлення її батьківських (материнських) прав та не заперечує проти ухвалення судом рішення про задоволення такого позову ОСОБА_1 (а.с. 21).

У нотаріально посвідченій заяві від 20.08.2024, ОСОБА_2 повідомила, що, повністю розуміючи значення своїх дій та їх правових наслідків, без будь-якого примусу зі сторони та відповідно до свого дійсного волевиявлення, стверджує, що не заперечує проти позбавлення її батьківських прав щодо ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 57-60).

Згідно висновку, затвердженого рішенням виконавчого комітету від 09.08.2024 № 1099, орган опіки та піклування Долинської міської ради вважає за недоцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , по відношенню до її сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Комісією встановлено, що обставин на які посилається ОСОБА_1 для підтвердження факту свідомого ухилення від виконання батьківських обов`язків матір`ю ОСОБА_2 є недостатніми. (а.с. 51-53).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування до ОСОБА_2 такого крайнього заходу впливу як позбавлення її батьківських прав. Матеріали справи не містять доказів, які вказують на наявність виняткового випадку для позбавлення батьківських прав, яке є крайнім заходом вирішення сімейних питань, а також достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Суд врахував інтереси дитини, які полягали в забезпеченні її права на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості, розірвання ж сімейних зв`язків означатиме позбавлення дитини її коріння, спорідненості дитини з мамою і за відсутності виключних обставин позбавлення батьківських прав суперечитиме інтересам дитини.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII(далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Частиною першою статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.

Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах: від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19).

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16.07.2015 року Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останньої батьківських прав, покладено на позивача.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно взяв до уваги висновок органу опіки, який провівши бесіди як з позивачем, так і з дитиною, вважав за недоцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього сина ОСОБА_3 .

Судом правильно зазначено, що долучена до матеріалів копія нотаріально завіреної заяви відповідачки щодо визначення місця проживання її сина з батьком, не може бути покладена в основу висновку органу опіки та піклування, на якого покладені обов`язки щодо забезпечення якнайкращих інтересів дитини.

Частиною другою статті 171 СК України передбачено, дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.

Допитаний в суді першої інстанції син сторін ОСОБА_3 підтвердив свою прихильність до тата, однак при цьому його пояснення не містить даних які б свідчили про його негативне ставлення до матері.

Позивачем не доведено, в чому будуть полягати позитивні зміни в житті самої дитини в разі застосування до відповідачки такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав.

Щодо тверджень його представника про те, що таким чином його довіритель матиме можливість в повній мірі реалізовувати свої права щодо дитини та зможе вільніше пересуватися в його ж інтересах, суд ставиться критично, оскільки такі обставини не є визначеними законодавством підставами для застосування такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав. Більше того, зазначаючи про те, що позивач вже більше 7 років самостійно виховує дитину, оскільки від такого самоусунулася відповідачка, він лише протягом останнього року активно почав вчиняти дії щодо узаконення факту перебування тільки на його утриманні та вихованні.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що позов, заявлений позивачем, є передчасним. Матеріали справи не містять достатніх та безспірних доказів винної поведінки відповідачки та свідомого нехтування нею батьківськими обов`язками, які б свідчили про її ухилення від виховання дитини і, як наслідок, необхідність застосування до неї крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав відповідно до статті 164 СК України.

Доводи апеляційної скарги правильності вказаних висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги колегія суддів не вбачає.

Враховуючи наведене та положення статті 375 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргуОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Долинського районного суду від 12 листопада 2024 року - без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 04 березня 2025 року.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: І.В. Бойчук

В.М. Луганська