КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Кафідова О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 757/56997/24-ц

27 лютого 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кафідової О.В.

суддів - Оніщука М.І.

- Шебуєвої В.А.

при секретарі - Смолко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Фермерського господарства «ОСОБА_1», в інтересах якого діє ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 05 грудня 2024 року, постановлену під головуванням судді Бусик О.Л. у цивільній справі за позовом Фермерського господарства «ОСОБА_1», в інтересах якого діє ОСОБА_1 до Державного бюро розслідувань про відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

У листопаді 2024року ОСОБА_1 який діє в інтересах Фермерського господарства «ОСОБА_1» звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Державного бюро розслідувань про відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 05 грудня 2024 року у відкритті провадження у справі за позовом Фермерського господарства «ОСОБА_1 до Державного бюро розслідувань про відшкодування моральної шкоди - відмовлено.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду першої інстанції, 07 грудня 2024 року Фермерське господарство «ОСОБА_1» подав апеляційну скаргу в якій просив ухвалу першої інстанції скасувати та справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права.

Зазначає, що суд першої інстанції не з`ясував, чи є Державне бюро розслідувань, наділеним господарською компетенцією, і безпосередньо здійснює організаційно-господарські повноваження щодо фермерського господарства; чи держава, органи державної влади (в тому числі Державне бюро розслідувань) та органи місцевого самоврядування є суб`єктами господарювання; чи стосується дана позовна заява обставин, які виникли при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності між Державним бюро розслідувань та Фермерським господарством ОСОБА_1.

Вказує на те, що дана позовна заява не стосується обставин, які виникли при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності між Державним бюро розслідувань та Фермерським господарством «ОСОБА_1.» тому, що Фермерське господарство «ОСОБА_1» не укладало з Державним бюро розслідувань ніяких правочинів у господарській діяльності.

Вважає, що на підставі норм ст.ст.4, 8 ГК України, п.1 ч.1 ст.20 ГПК України даний спір не підсудний господарським судам, а на підставі вимог ст.5, ч.4 ст.28, 48 ЦПК України підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства України.

20 січня 2025 року до Київського апеляційного суду від представника Державного бюро розслідувань Лук`янович Валентини Олегівни надійшов відзив на апеляціну скаргу в якому представни зазначала, що доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими, а тому просила залишити ухвалу суду першої інстанції без змін, а пеляційну скаргу без задоволення.

В судове засідання з`явився представник Державного бюро розслідуваньЛук`янович Валентина Олегівна, яка заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила ухвала суду першої інстанції залишити без змін.

Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розглядцу справи повідомлявся належним чином, а тому колегія суддів вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності не з`явившихся сторін.

Заслухавши доповідь судді Кафідової О.В., обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що улистопаді 2024року ОСОБА_1 який діє в інтересах Фермерського господарства «ОСОБА_1» звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Державного бюро розслідувань про відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування заявлених вимог зазначав, що йому була завдана моральна та матеріальна шкода в результаті незаконних дій посадових (службових осіб) Державного бюро розслідувань при розгляді заяви Фермерського господарства «ОСОБА_1.» про вчинене кримінальнеи правопорушення за вих. №39 від 11 червня 2020 року, що спричинило позивачу приниження честі, гідності, ділової репутації.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі за позовом Фермерського господарства «ОСОБА_1», в інтересах якого діє ОСОБА_1 до Державного бюро розслідувань про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції посилався на те, що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського й адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб'єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

ЦПК України визначає юрисдикцію і повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до статті 1174 цього ж Кодексу шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України.

У частині 1 статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають в порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Таким чином, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Відповідно до ч.ч.1, 2, ст.4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно зі ст.2 ГК України учасниками відносин у сфері господарювання є суб`єкти господарювання, споживачі, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією, а також громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб`єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження на основі відносин власності.

Отже, господарський спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за наступних умов: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Згідно з ч.1, 2 ст. 4 ГК України, не є предметом регулювання цього Кодексу: майнові та особисті немайнові відносини, що регулюються ЦК України; земельні, гірничі, лісові та водні відносини, відносини щодо використання й охорони рослинного і тваринного світу, територій та об`єктів природно-заповідного фонду, атмосферного повітря; трудові відносини; фінансові відносини за участі суб`єктів господарювання, що виникають у процесі формування та контролю виконання бюджетів усіх рівнів; адміністративні та інші відносини управління за участі суб`єктів господарювання, в яких орган державної влади або місцевого самоврядування не є суб`єктом, наділеним господарською компетенцією, і безпосередньо не здійснює організаційно-господарських повноважень щодо суб`єкта господарювання; відносини за участю суб`єктів господарювання, що виникають у процесі виконання вимог законодавства, яке регулює відносини у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення.

Особливості регулювання майнових відносин суб`єктів господарювання визначаються цим Кодексом.

Отже, вирішуючи питання про те, чи є правовідносини господарськими, а відповідно, і спір господарським, необхідно виходити з визначень, наведених у ст.2 та ч.1 ст.3 ГК України, відповідно до яких як господарську діяльність розуміють діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямовану на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Учасниками відносин у сфері господарювання є суб`єкти господарювання, споживачі, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією, а також громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб`єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження на основі відносин власності.

Згідно з ст.20 ГПК України, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках.

У статті 1 Закону України «Про фермерське господарство» визначено, що фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм у власність та/або користування, у тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства, відповідно до закону.

Фермерське господарство підлягає державній реєстрації як юридична особа або фізична особа - підприємець. Фермерське господарство діє на основі установчого документа (для юридичної особи - статуту, для господарства без статусу юридичної особи - договору (декларації) про створення фермерського господарства). В установчому документі зазначаються найменування господарства, його місцезнаходження, адреса, предмет і мета діяльності, порядок формування майна (складеного капіталу), органи управління, порядок прийняття ними рішень, порядок вступу до господарства та виходу з нього та інші положення, що не суперечать законодавству України (ч.4 ст. 1 Закону України «Про фермерське господарство»)).

Згідно з ст.8 Закону України «Про фермерське господарство» фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, за умови набуття громадянином України або кількома громадянами України, які виявили бажання створити фермерське господарство, права власності або користування земельною ділянкою.

Отже, фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян зі створенням юридичної особи.

Майнові відносини (у розумінні статті 4 ГК України) суб`єктів господарювання з юридичними особами, у тому числі тими, що не є суб`єктами господарювання (органами державної влади), регулюються ГК України та ГПК України.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЩІК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі №454/1008/16-ц (провадження №14-494цс19) вказано, що Фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян зі створенням юридичної особи (частина перша статті 1 Закону України «Про фермерське господарство). Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції правильно виходив із того, що ФГ «ОСОБА_1.» заявило вимогу до держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, такі вимоги не об`єднані з вимогою вирішити публічно-правовий спір і за своїм суб`єктним складом підпадають під дію статті 4 ГПК України, а тому зазначений спір підвідомчий господарському суду.

Аналогічна правова позиція міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 березня 2018 року у справі №461/1930/16-ц (провадження №14-60цс18), від 17 жовтня 2018 року у справі №464/1874/17 (провадження №14-395цс18), від 05 червня 2019 року у справі №454/1690/16 (провадження №14-152цс19), від 05 червня 2019 року у справі №454/2181/16 (провадження №14-226цс19), від 03 липня 2019 року у справі №454/3304/14 (провадження 14-272цс19), від 18 вересня 2019 року у справі №757/37226/17 (провадження № 14-452цс19), і підстав для відступу від такої правової позиції не вбачається».

До аналогічних висновків дійшов і Верховний Суд у постановах від 17 лютого 2021 року у справі №461/3186/16-ц (провадження №61-14931св19), від 13 вересня 2022 року у справі №454/2182/16-ц (провадження №61-4291св19).

Враховуючи те, що ФГ «ОСОБА_1» заявило вимогу до Державного бюро розслідуваньлише про відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок незаконних дій прокурора, така вимога не об`єднана із вимогою вирішити публічно-правовий спір, відтак за своїм суб`єктним складом така вимога повинна розглядатися в порядку господарського судочинства.

За таких обставин, оскільки спір у даній справі виник між юридичними особами, він не підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства, а тому доводи апеляційної скарги є необґрунтованими.

За своїм змістом усі доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з наданою судом першої інстанції оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, разом з тим доказів на спростування встановлених судом першої інстанції обставин апелянтом до апеляційної скарги не надано.

Відповідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що ухвала Печерського районного суду м. Києва від 05 грудня 2024 року постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги Фермерського господарства «ОСОБА_1», в інтересах якого діє ОСОБА_1.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Фермерського господарства «ОСОБА_1», в інтересах якого діє ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 05 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 28 лютого 2025 року

Головуючий: Судді: