Провадження № 6/760/265/25
Справа № 760/8760/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2025 року Солом`янський районний суд міста Києва в складі головуючого - судді Зуєвич Л.Л., за участю:

секретаря судового засідання Гуцало М.В.,

представника заявника (боржника) - Петренко І.В. (довіреність від 10.01.2025);

стягувача - ОСОБА_1 (особисто, паспорт),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві заяву представника боржника про відстрочку та розстрочку судового наказу, подану в межах цивільної справи за заявою ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; НОКПП: НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) про видачу судового наказу про стягнення з державного підприємства «Виробниче об`єднання «Київприлад» (; адреса: 03067, м. Київ, вул. Гарматна, буд. 2; e-mail: ) нарахованої, але не виплаченої заробітної плати,

В С Т А Н О В И В:

Рух справи

07.05.2024 Солом`янським районним судом міста Києва винесено судовий наказ у даній справі, яким визначено:

- Стягнути з державного підприємства «Виробниче об`єднання «Київприлад» (; адреса: 03067, м. Київ, вул. Гарматна, буд. 2) на користь стягувача - ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) нараховану за період з травня 2021 року по лютий 2024 року але станом на 01.04.2024 не виплачену суму заробітної плати у розмірі 291 164,35 грн (двісті дев`яносто одна тисяча сто шістдесят чотири гривні тридцять п`ять копійок);

- Стягнути з державного підприємства «Виробниче об`єднання «Київприлад» (; адреса: 03067, м. Київ, вул. Гарматна, буд. 2) на користь держави 302,80 грн (триста дві гривні вісімдесят копійок) судового збору.

Як вбачається з рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, такий судовий наказ було отримано боржником 08.08.2024 та наразі є таким, що набрав законної сили.

22.01.2025 до Солом`янського районного суду міста Києва надійшла заява, датована 22.01.2025, за підписом в.о. генерального директора ДП «Виробниче об`єднання «Київприлад», в якій заявник просить суд:

- відстрочити виконання наказу суду від 07.05.2024 до 01.07.2025;

- розстрочити виконання наказу суду за наступними етапами: - 01.03.2025 - 24 263,69; 01.04.2025 - 24 263,69; 01.05./-/ - 24 263,69; 01.06./-/ - 24 283,60; 01.07./-/ - 24 263,69; 01.08./-/ - 24 263,69; 01.09./-/ - 24 263,69; 01.10./-/ - 24 263,69; 01.11./-/ - 24 263,69; 01.12./-/ - 24 263,69; 01.01.2026 - 24 283,69; 01.02-/ - 24 263,59; 01.03.-/ - 24 263,69; 01.04.-/ - 24 263,69;

- відкласти провадження примусового виконання наказу суду до вирішення питання в суді відносно відстрочки та розстрочки.

Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 24.01.2025 для розгляду вказаної заяви визначено суддю Зуєвич Л.Л. Фактично заяву передано судді по реєстру 31.01.2025.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 03.02.2025 заяву представника боржника про відстрочку та розстрочку судового наказу прийнято до провадження та призначено судове засідання для її розгляду на 27.02.2025.

У судове засідання, призначене на 27.02.2025 з`явились представник заявника (боржника) та стягувач, яким роз`яснювалось право на відвід, відводів складу суду не заявлено.

Під час судового розгляду справи здійснювалось фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 247 ЦПК України.

У судовому засіданні 27.02.2025 було оголошено вступну та резолютивну частину даної ухвали.

Щодо доводів заяви про відстрочку та розстрочку судового наказу

В обґрунтування заяви про відстрочку та розстрочку судового наказу звернуто увагу, зокрема на наступне:

-боржник визнає, що вимоги стягувача є законними і справедливими; до вимог підприємство ніколи не було байдужим та вживало невідкладних заходів по усуненню заборгованості по зарплаті та стабілізації фінансового стану підприємства;

-вказує, що в значній мірі дестабілізації підприємства сприяло відсутність коштів через настання обставин непереборної сили, введення карантину та у зв`язку із військовою агресію російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану з 24.02.2022. Підприємство через зазначені обставини не могло в повній мірі здійснювати свою виробничу діяльність. Таким чином дані непередбачувані обставини привели до того, що фактично протягом останніх років підприємство діє по принцу самостійного виживання. На даний час йде активний пошук альтернативних шляхів завантаження підприємства;

-зазначає, що боржник є державним підприємством, ресурси якого задіяні на оборону від військової агресії російської федерації, а тому одночасне стягнення повної суми виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним;

-зауважує, що на підприємства критична фінансова ситуація по заборгованості по податкам і зборам, заробітній платі, загалом більше 40 000 000 грн. Заборгованість по заробітній платі перед працівниками підприємства (борг за період 2021 - березень 2024 роки) - 16,6 млн. грн; заборгованість за рішенням судів про стягнення заборгованості з підприємства, які набрали законної сили - 10 3560 071,50 грн;

-вказує, що на даний час стосовно підприємства ВДВС у Солом`янському районі міста Києва в жовтні 2024 року було відкрито зведене виконавче провадження, накладений арешт на всі рахунки підприємства, що заблокувало всі проплати підприємства, в тому числі за державними замовленнями підприємства;

-звертає увага на те, що незважаючи на те, що підприємством вживаються заходи до покращення виробничого процесу залучення орендодавців, розміщення контрактів, доходи не покривають витрати підприємства, та їх не вистачає на погашення заборгованості із заробітної плати за попередні роки та боргів за податками та зборами;

-враховуючи, що на балансі підприємства перебувають об`єкти нерухомості, які не використовуються у виробничій діяльності (так звані непрофільне активи), не задіяні у виробничій діяльності по виконанню державних замовлень, підприємство звернулось до уповноваженого органу ФДМ України про прийняття рішення про їх приватизацію як окремого майна виконання якого надасть можливість погасити кредиторську заборгованість в т.ч. по боргам невиплаченої зарплати;

Таким чином боржник зауважує, що йому потрібен час для поетапного добровільного розрахунку а тому необхідна відстрочка погашення боргу.

Щодо правової позиції стягувача

У судовому засідання стягувач ( ОСОБА_1 ) повідомив, що в цілому проти поступового погашення заборгованості з заробітної плати не заперечує, але просив би, що це відбулось в межах пів року.

Мотиви, з яких виходить суд при розгляді заяви та застосовані ним норми права

Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з ст. 129 Конституції України та ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) однією з головних засад здійснення судочинства в Україні є обов`язковість судового рішення.

За змістом ст. 129-1 ЦПК України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Статтею 18 ЦПК України визначено обов`язковість судового рішення.

У контексті положень ст.ст. 129, 129-1 Конституції України, ст.ст. 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 2, 18 ЦПК України виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією із гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Обов`язковість виконання рішення є однією з засад виконавчого провадження (ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження»).

У постанові Верховного Суду від 28.05.2019 у справі № 905/2458/16 зазначено, що принцип обов`язковості судового рішення та визначений процесуальним законодавством обов`язок суду із здійснення судового контролю за виконанням судового рішення зобов`язує суди, здійснюючи оцінку тих чи інших обставин, враховувати чи сприяє вчинення будь-якої процесуальної дії (в тому числі судом) виконанню остаточного судового рішення чи навпаки - перешкоджає такому виконанню. При цьому, слід зауважити на тому, що виконання судового рішення є прямим обов`язком боржника (ч. 2 ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження»). Відтак, за наявності будь-яких сумнівів з приводу правомірності чи неправомірності вчинення виконавцем певних дій, останні підлягають оцінці з точки зору їх спрямованості на забезпечення виконання остаточного судового рішення.

Належним доказом вжиття усіх передбачених Законом заходів з примусового виконання рішення суду, що свідчить про повноту виконавчих дії, є повне виконання рішення суду. Невиконання рішення суду, що набрало законної сили, свідчить про неповноту виконавчих дії, що є недопустимим з огляду на ст. 129-1 Конституції України (див. постанову Верховного Суду від 20.01.2021 у справі № 619/562/18).

У п. 40 рішенні у справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece) від 19.03.1997, заява № 18357/91, Європейський суд з прав людини зазначав, що право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін. Важко уявити ситуацію, щоб п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод докладно описував процедурні гарантії, які надаються сторонам цивільного судового процесу - у провадженні, що є справедливим, відкритим і оперативним, - і не передбачав би при цьому гарантій виконання судових рішень; тлумачення ст. 6 як такої, що стосується виключно права на звернення до суду і проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуацій, несумісних із принципом верховенства права, що його Договірні Сторони зобов`язалися дотримуватися, коли вони ратифікували Конвенцію. Отже, виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатися як невід`ємна частина «судового процесу» для цілей ст. 6 Конвенції.

Статтею 435 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) визначено, що за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Розстрочка та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

Право сторони звернутися із заявою про відстрочення або розстрочення виконання рішення суду передбачене також ст. 33 Закону України «Про виконавче провадження», згідно з якою за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (хвороба сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження, стихійне лихо тощо), сторони мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання рішення. Рішення про розстрочку виконується в частині та у строки, встановлені цим рішенням.

Тобто, закон не передбачає конкретного переліку обставин, які є підставою для розстрочення виконання рішення суду, а лише встановлює критерії для їх визначення, надаючи суду можливість у кожному конкретному випадку вирішувати питання про їх наявність з урахуванням усіх обставин справи.

Правовий аналіз приписів ст. 435 ЦПК України та ст. 33 Закону України «Про виконавче провадження» свідчить, що відстрочення виконання судового рішення може бути застосовано судом лише у виключних випадках, оскільки рішення суду підлягає обов`язковому виконанню у повній мірі в строк і порядок, передбачений чинним законодавством. Підставою для застосування вказаних норм є виняткові обставини, які перешкоджають належному виконанню рішення суду, ускладнюють його виконання або роблять неможливим.

Разом з тим, згідно з ч.ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.ст. 76, 77, 78, 79, 80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Заслухавши пояснення представника боржника та дослідивши матеріали заяви про відстрочку та розстрочку судового наказу, суд звертає увагу на те, що заявником не надано жодного доказу на підтвердження обставин, наведених у заяві.

Для приватного права апріорі є притаманною така засада як розумність. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (див. постанову Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18.04.2022 у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 у справі №2 09/3085/20).

При винесенні дано ухвали суд бере також до уваги, що у даній справі мова йде про особливо чутливе, життєво необхідне для стягувача питання - отримання заробітної плати.

При цьому, з моменту винесення відповідного судового наказу (07.05.2024) до цього часу стягувач в установленому законом порядку до виконавчої служби з заявою про пред`явлення такого наказу до виконання не звертався (біля 10 місяців), хоча такий судовий наказ набрав законної сили, тобто своїми діями вже фактично надав боржнику додатковий час для вчинення дій для погашення заборгованості.

Посилання заявника на те, що боржник має скрутне матеріальне становище, суд не враховує, оскільки доказів цього суду не надано.

З урахуванням всього наведеного у сукупності, суд не вбачає правових підстав для задоволення вимог заяви боржника.

З огляду на викладене, керуючись ст.ст. 258-261, 435, 352-355 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволені заяви представника боржника про відстрочку та розстрочку судового наказу, подану в межах цивільної справи за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення з державного підприємства «Виробниче об`єднання «Київприлад» нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення (ч. 1 ст. 261 ЦПК України).

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо (ч. 1 ст. 355 ЦПК України) до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного тексту ухвали (ч. 1 ст. 354 ЦПК України).

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду (ч. 2 ст. 354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України (ч. 3 ст. 354 ЦПК України).

Дата складення повного тексту ухвали: 27.02.2025.

Суддя Л. Л. Зуєвич