КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/4194/2025 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 18 жовтня 2024 року у справі за позовом комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2021 року комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» (далі - КП «Київтеплоенерго») звернулося до суду з вищевказаним позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 :

- заборгованість за спожиті до 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення у розмірі 10 229,69 грн;

- заборгованість за спожиті до 01 травня 2018 року послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 31 100,46 грн;

- заборгованість за спожиті з 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення у розмірі 11 829,24 грн;

- заборгованість за спожиті з 01 травня 2018 року послуги централізованого постачання гарячої у розмірі 44 899,79 грн, та покласти на відповідача понесені позивачем судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач є власником квартири АДРЕСА_1 та є споживачем послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, які надає КП «Київтеплоенерго». Свої зобов`язання по оплаті спожитих комунальних послуг відповідач не виконує належним чином, у зв`язку з чим станом на 01 серпня 2021 року заборгованість за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води складає 98 059,18 грн.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 31 січня 2022 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь КП «Київтеплоенерго» 98 059,18 грн та судові витрати у розмірі 2 270,00 грн.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 13 червня 2024 року, заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 31 січня 2022 року скасовано. Призначено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення (виклику) сторін.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2024 року позов КП «Київтеплоенерго» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь КП «Київтеплоенерго» заборгованість за спожиті до 01 травня 2018 року житлово комунальні послуги у розмірі 24 779,63 грн; заборгованість за спожиті з 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення у розмірі 11 829,24 грн; заборгованість за спожиті з 01 травня 2018 року послуги централізованого постачання гарячої води у розмірі 44 899,79 грн, а всього 81 508,87 грн та 1 916,87 грн судових витрат.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд порушив норми процесуального права, а саме суд ухвалив у справі заочне рішення, хоча ухвалою суду від 25 листопада 2021 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання. Відповідач направив до суду відзив на позовну заяву, а розгляд у справі здійснювався без виклику сторін, тому ухвалювати у справі заочне рішення підстав у суду не було.

Також вважає, що судом неправильно встановлені фактичні обставини у справі. Встановлені судом обставини щодо наявності у відповідача боргу перед ПАТ «Київенерго», який він відступив позивачу за договором цесії не відповідають дійсності, оскільки матеріали справи (а.с. 8-9, 83) не містять розрахунків, які б вказували на наявність та реальність боргу. Обставини виникнення боргу суд не дослідив і визнав встановленими виключно за наявним договором, але без підтвердження періоду та сум виникнення заборгованості. Також судом неправильно встановлені фактичні обставини у справі щодо розміру заборгованості, яка сформувалася після 01 серпня 2018 року.

Суд не дав правову оцінку тому факту, що відповідач в квартирі не проживав та не користувався відповідними послугами.

Відзив на апеляційну скаргу від КП «Київтеплоенерго» не надходив.

В судовому засіданні представник відповідача - адвокат Івасин О.Р. підтримав апеляційну скаргу.

Представник позивача - Банецький Б.І. в судовому засіданні суду апеляційної інстанції заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив залишити рішення суду першої інстанції в силі.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представників позивача та відповідача в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає в повній мірі.

Судом першої інстанції встановлено, що розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 27 грудня 2017 року № 1693 «Про деякі питання припинення Угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва від 27 вересня 2001 року, укладеної між Київською міською державною адміністрацією та акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго», КП «Київтеплоенерго» визначено підприємством, за яким закріплено на праві господарського відання майно комунальної власності територіальної громади м. Києва, що повернуто з володіння та користування ПАТ «Київенерго».

За розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 10 квітня 2018 року № 591 КП «Київтеплоенерго» видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії споживачам.

Позивачем підготовлено та опубліковано договір про надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води в газеті «Хрещатик» від 28 березня 2018 року № 34 (5085), зміст якого відповідає змісту типового договору, затвердженого Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630. Такий договір є договором приєднання, тому може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, а друга сторона не може запропонувати свої умови.

Отже, починаючи з 01 травня 2018 року надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води здійснювало КП «Київтеплоенерго», яке продовжило бути постачальником таких комунальних послуг після ПАТ «Київенерго».

Як вбачається з інформації із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 30 серпня 2021 року, ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 33,5 кв. м, на підставі свідоцтва про право власності від 02 січня 1995 року та свідоцтва про право на спадщину від 29 квітня 2011 року, а відтак він є споживачем комунальних послуг за даною адресою, які надаються позивачем.

Відповідно до наданих позивачем розрахунків заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_2 , станом на 01 серпня 2021 року заборгованість відповідача за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води становить 98 059,18 грн, а саме: заборгованість за спожиті до 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення у розмірі 10 229,69 грн; заборгованість за спожиті до 01 травня 2018 року послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 31 100,46 грн; заборгованість за спожиті з 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення у розмірі 11 829,24 грн; заборгованість за спожиті з 01 травня 2018 року послуги централізованого постачання гарячої води у розмірі 44 899,79 грн.

При цьому 11 жовтня 2018 року між ПАТ «Київенерго» та КП «Київтеплоенерго» укладено договір № 602-18 про відступлення права вимоги (цесії), за яким ПАТ «Київенерго» відступило, а позивач набув право вимоги в тому числі до фізичних осіб щодо виконання ними грошових зобов`язань перед первісним кредитором з оплати спожитих до 01 травня 2018 року послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання станом на 01 серпня 2018 року з урахуванням оплат, що отримані первісним кредитором за період 01 серпня 2018 року до дати укладення цього договору та коригувань платежів. Перелік договорів (особових рахунків), споживачів та сум грошових зобов`язань (основний борг), право вимоги яких відступається за цим договором, зазначається у додатку № 1 та додатку № 2 до цього договору.

Згідно витягів з додатків № 1 та № 2 до договору про відступлення права вимоги (цесії) від 11 жовтня 2018 року № 602-18 позивач набув право вимоги заборгованості за спожиті до 01 травня 2018 року послуги за адресою: АДРЕСА_2 , з централізованого опалення у 10 229,69 грн, з централізованого постачання гарячої води у розмірі 31 100,46 грн, а всього - 41 330,15 грн.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що в межах даного спору КП «Київтеплоенерго» правомірно пред`явлено вимоги до ОСОБА_1 про стягнення заборгованість за послуги з постачання гарячої води та централізованого опалення, оскільки відповідач порушив зобов`язання в частині своєчасної та повної сплати за надані комунальні послуги, що відображено у розрахунках заборгованості, в той же час, сторона відповідача не спростувала наданий стороною позивача розрахунок заборгованості.

Разом із тим, суд першої інстанції задовольнив позов частково у зв`язку з тим, що розрахунок заборгованості за період до 01 травня 2018 року проведено починаючи з 01 січня 2016 року, позивач звернувся з даним позовом 18 листопада 2021 року, таким чином вимоги позивача до 12 березня 2017 року у розмірі 16 550,52 грн пред`явлені поза межами строку позовної давності.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції в частині визначення розміру заборгованості за надані комунальні послуги і періоду, за який застосовується позовна давність, проте вважає, що суд першої інстанції помилився у розмірі заборгованості, яка заявлена поза межами строку позовної давності.

Згідно зі статтею 129 Конституції України до основних засад судочинства належить, зокрема, принцип змагальності сторін і свободи в наданні ними суду своїх доказів та в доведенні перед судом їхньої переконливості. Вказане положення є головним нормативним закріпленням принципів змагальності та диспозитивності в законодавстві України.

Загальна формула принципу змагальності та диспозитивності у цивільному судочинстві закріплена у статтях 12, 13 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до принципу диспозитивності обов`язок доказування фактичних обставин, що мають значення для справи, повною мірою покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (частини друга та третя статті 77 ЦПК України).

За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Позивач на доведення своїх позовних вимог надав до позовної заяви розрахунок заборгованості відповідача перед позивачем з травня 2018 року по липень 2021 року (а.с. 6, 7), а також додаток до договору відступлення права вимоги від 11 жовтня 2018 року, в якому вказаний розмір відступленої позивачу вимоги до ОСОБА_1 (а.с. 8, 9).

Після скасування заочного рішення від 31 серпня 2022 року і призначення справи до нового розгляду, 21 червня 2024 року позивач на доведення розміру заборгованості, яка виникла до 01 травня 2018 року надав суду розрахунок заборгованості за період з січня 2016 року по травень 2024 року (а.с. 151-152).

Після ознайомлення із цим розрахунком, відповідач подав заяву про застосування позовної давності (а.с. 156).

Отже доводи апеляційної скарги в тій частині, що позивачем не наданий розрахунок заборгованості, а саме період її виникнення і щомісячні нарахування, є помилковими і не сприймаються судом апеляційної інстанції. Наголошуючи на тому, що суд першої інстанції неправильно встановив розмір заборгованості, відповідач, разом із тим, не вказав в чому саме помилився суд, а саме чи в періоді нарахування заборгованості, чи у розмірі заборгованості, які докази чи факти не були враховані судом при ухваленні рішення.

Також не можна погодитись із тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги ті обставини, що відповідач не проживає у квартирі і не користується наданими позивачем послугами.

Суд першої інстанції надав оцінку цим запереченням відповідача з посиланням на статтю 319 ЦК України, відповідно до якої власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власність зобов`язує. Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Обов`язок щодо оплати власниками квартир та споживачами житлово-комунальних послуг, крім вищенаведених положень цивільного законодавства, закріплений також у статті 162 ЖК України.

Суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що відповідач не повідомляв про своє місце проживання, показників лічильників до позивача не передавав, таким чином позивачем правомірно нарахована заборгованість за показаннями будинкового засобу обліку.

Ці висновки суду доводами апеляційної скарги не спростовані.

Також не впливають на правильність рішення суду та обставина, що у вступній частині рішення, суд першої інстанції зазначив, що це рішення заочне. Як вбачається із матеріалів справи і змісту самого рішення, це рішення суду не є заочним, отже судом була допущена технічна описка при виготовленні тексту рішення.

Разом із тим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції помилився у розмірі заборгованості, яка нарахована позивачем поза межами позовної давності.

Суд першої інстанції правильно визначив, що позовна давність застосовується щодо заборгованості за комунальні послуги, яка виникла до 02 квітня 2017 року.

Проте визначив, що лише заборгованість за постачання гарячої води у розмірі 16 650,52 грн заявлена поза межами позовної давності і залишив поза увагою заборгованість за централізоване опалення.

Як вбачається із розрахунку заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, період нарахування починається з січня 2016 року, що знаходиться поза межами позовної давності, тому до заборгованості з січня 2016 року по березень 2017 року за централізоване опалення у розмірі 6 595,66 грн та за постачання гарячої води у розмірі 19 120,49 грн, в загальній сумі 25 716,15 грн має бути застосована позовна давність і вона стягненню з відповідача не підлягає. Отже до стягнення з відповідача на користь позивача за період до 01 травня 2018 року підлягає заборгованість у розмірі: (10 229,69 грн + 31 100,46 грн) - (6 595,66 грн + 19 120,49 грн) = 15 614,00 грн.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що позивачем доведено факт надання відповідачу комунальних послуг з опалення та гарячої води, за які останній не розрахувався, що є підставою до задоволення вимог позивача, заявлених в межах строків позовної давності.

Згідно пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2024 року відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає зміні в частині визначення розміру заборгованості, яка виникла до 01 травня 2018 року, а також розподілу судових витрат. В іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін.

За змістом підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України у постанові суду апеляційної інстанції має бути зазначено про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення, та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України.

У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відтак, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та її переглядом, зокрема, у суді апеляційної інстанції, має здійснити той суд, який ухвалює остаточне рішення у справі, враховуючи загальні правила розподілу судових витрат.

Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ України у пункті 36 постанови № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір.

На підставі викладеного з відповідачки пропорційно до розміру задоволених позовних вимог стягуються документально підтверджені судові витрати, понесені позивачем у межах даної справи в суді першої інстанції, а саме 1 674,69 грн сплаченого судового збору.

В той же час, оскільки апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а сума стягнення заборгованості за судовим рішенням - зменшенню, то пропорційно до задоволених вимог апеляційної скарги з позивача на користь відповідача підлягає стягненню 318,27 грн сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

За частиною десятою статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

З урахуванням зазначених положень процесуального закону та обставин даної справи, колегія суддів вважає за можливе остаточно стягнути з відповідачки на користь позивача різницю в понесених судових витратах у розмірі 1356,42 грн.

З огляду на положення частини третьої статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 18 жовтня 2024 року змінити в частині визначеного розміру заборгованості за спожиті до 01 травня 2018 року комунальні послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, зменшивши розмір стягнутої заборгованості за вказаний період до суми 15 614,00 грн.

В іншій оскаржуваній частині рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 18 жовтня 2024 року залишити без змін.

Змінити розподіл судових витрат у справі за позовом комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» 1 356,42 грн в якості різниці по сплаті судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній