ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

05 березня 2025 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 729/1725/23

Головуючий у першій інстанції - Демченко Л. М.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/278/25

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді: Скрипки А.А.

суддів: Шарапової О.Л., Шитченко Н.В.

секретар: Мальцева І.В.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

третя особа: Служба у справах дітей Бобровицької міської ради

Чернігівської області

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області у складі судді Демченко Л.М. від 30 жовтня 2024 року, місце ухвалення рішення - м. Бобровиця, дата складання повного рішення - 08 листопада 2024 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, призначення опікуном малолітньої дитини, третя особа: Служба у справах дітей Бобровицької міської ради Чернігівської області,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав та призначення його опікуном малолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зазначивши третьою особою Службу у справах дітей Бобровицької міської ради Чернігівської області. У вимогах заявленого позову ОСОБА_1 просив: позбавити батьківських прав ОСОБА_2 стосовно малолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; призначити його, ОСОБА_1 опікуном малолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказував, що вони із ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Бобровицького районного суду Чернігівської області від 06.06.2022 року. Від шлюбу сторони спору мають дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач зазначав, що ОСОБА_2 є тимчасово непрацюючою, вона не має власного житла, та має намір виїхати за межі України, залишивши дитину із батьком. Позивач стверджує, що з моменту розірвання шлюбу він повністю утримує дочку ОСОБА_3 , оскільки ОСОБА_2 відмовляється допомагати йому у вихованні дитини та нести відповідальність щодо піклування про спільну дочку. За доводами позивача, дочка ОСОБА_3 зареєстрована та проживає за місцем його реєстрації. Позивач вважає, що ОСОБА_2 необхідно позбавити батьківських прав відносно їх малолітньої дочки, та призначити його опікуном дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Бобровицького районного суду Чернігівської області від 30.10.2024 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав та призначення опікуном дитини.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області від 30.10.2024 року, та ухвалити рішення, яким позбавити батьківських прав відповідача ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , стосовно дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та призначити його, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , опікуном дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 вказує, що оскаржуване рішення суду першої інстанції від 30.10.2024 року є необ`єктивним, упередженим та таким, що підлягає скасуванню, оскільки суд першої інстанції не врахував інтереси дитини. Апелянт зазначає, що суд першої інстанції, розглядаючи дану справу, не прийняв до уваги, що позивач перебуває у Збройних Силах України, i до позитивного рішення суду не міг перебувати із дитиною поруч, тому був вимушений до остаточного рішення суду залишити матір дитини ОСОБА_2 тимчасово перебувати за адресою місця реєстрації дитини та його житлового будинку, оскільки у нього немає ні батьків, ні близьких родичів, на яких ОСОБА_1 міг би тимчасово залишити дочку. За доводами апелянта, суд першої інстанції та Служба у справах дітей не врахували тієї обставини, що відповідач ОСОБА_2 не в змозі надати дитині житло для проживання, утримувати дитину, навіть частково, оскільки ОСОБА_2 багато років не працює i самостійних коштів не має. Апелянта дивує та обставина, що суд першої інстанції у оскаржуваному рішенні від 30.10.2024 року зазначив, що ОСОБА_2 заперечує проти його позовних вимог, що насправді не відповідає дійсності, оскільки матері дитина не потрібна, у зв`язку із власними планами на майбутнє життя без дитини, i жодного заперечення не було, крім тиску Служби у справах дітей та суду на відповідача ОСОБА_2 у судовому засіданні суду першої інстанції. Апелянт зазначає, що витяг з Протоколу №9 Засідання Комісії з питань захисту прав дитини Бобровицької міської ради від 25.09.2024 року не відповідає дійсності, i не міг бути приєднаним до справи, як доказ, оскільки у комісійних обстеженнях не зазначено, що забезпечення малолітньої дочки сторін спору та створення умов проживання, в тому числі, i забезпечення паливом на зиму для опалення житлового будинку, проводиться виключно за кошти заробітної плати ОСОБА_1 , а матір дитини не працює. Апелянт вказує, що у витягу із протоколу №9 Засідання Комісії з питань захисту прав дитини Бобровицької міської ради від 25.09.2024 року зазначено, що всі умови для дитини створено за його участі, тобто, у змісті даного протоколу свідомо допущено помилку і не зазначено, що дитину повністю забезпечує батько. Апелянт стверджує, що ним надано до матеріалів справи довідку із органів місцевого самоврядування, яка підтверджує, що дитина перебуває на повному утриманні батька, і відповідач ОСОБА_2 не має жодного відношення ні до ремонту, ні до гаджетів, ні до продуктів харчування, ні до палива. За доводами апелянта, у витягу із Протоколу №9 Засідання Комісії з питань захисту прав дитини Бобровицької міської ради від 25.09.2024 року не зазначено, що відповідач ОСОБА_2 не працює, не має жодного джерела доходів, не перебуває із батьком дитини у шлюбі, не має місця реєстрації та майна, куди б вона могла забрати дитину за бажанням. Апелянт вказує, що ОСОБА_2 перебуває за місцем реєстрації позивача тимчасово, до тих пір, поки її не позбавлять батьківських прав, і позивач почне виконувати у повному обсязі свої батьківські права одноособово. Апелянт звертає увагу на ту обставину, що у витягу із Протоколу №9 Засідання комісії з питань захисту прав дитини Бобровицької міської ради від 25.09.2024 року зазначено, що ОСОБА_2 не зловживає спиртними напоями, але при цьому не вказано джерел походження даної інформації, оскільки деяким працівникам комісії було відомо, що ОСОБА_2 позбавлялася батьківських прав щодо своєї першої дитини, але не зрозуміло, з яких причин даний факт не знайшов свого відображення.

В судове засідання апеляційного суду учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду даної справи (а.с.235,238,239), не з`явились.

Відповідно до приписів ч.2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що сторони даного спору перебували у шлюбі, зареєстрованому 15.04.2016 року у Щаснівській сільській раді Бобровицького району Чернігівської області, який було розірвано рішенням Бобровицького районного суду Чернігівської області від 06.06.2022 року (а.с.12,13-14). Сторони спору мають спільну дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.9).

Як вбачається із наданого Службою у справах дітей листа від 16.08.2024 року №15-17/275, інформації про неналежне виконання батьківських обов`язків ОСОБА_2 до Бобровицької міської ради, як органу опіки та піклування та Служби у справах дітей від суб`єктів соціальної роботи, не надходило (а.с.166).

Згідно інформації Щаснівського старостинського округу від 16.07.2024 року, ОСОБА_2 проживає без реєстрації в АДРЕСА_1 , із двома дочками: ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , батьком якої є ОСОБА_1 , власник будинку, який з 26.01.2023 року перебуває на військовій службі в ЗСУ. У будинку зроблений капітальний ремонт, проведена вода, опалення пічне, умови для проживання та навчання дитини забезпечені. ОСОБА_2 не працює, кошти для ремонту, проживання та навчання надходять від ОСОБА_1 . ОСОБА_2 тримає птицю, присадибна ділянка обробляється. ОСОБА_2 зарекомендувала задовільним жителем села, доброзичлива, працелюбна, наркотичних засобів не вживає, скарг на негативну поведінку ОСОБА_2 від жителів села не надходило (а.с.167).

Згідно довідки Центру надання соціальних послуг Бобровицької міської ради від 15.08.2024 року, сім`я ОСОБА_6 з 09.11.2021 року є отримувачами соціальних послуг Центру надання соціальних послуг. Батько, ОСОБА_1 , проходить військову службу, матір не працює, проживає із дочками в будинку чоловікових батьків. Соціально-побутові умови задовільні, матеріальне забезпечення дітей належне. Раніше ОСОБА_2 зловживала спиртними напоями, але з початком війни жінка позбавилась шкідливої звички, і належним чином виконує свої батьківські обов`язки (а.с.168).

Згідно висновку оцінки потреб сім`ї, складеному 22.01.2024 року ЦНСП, стан матері, ОСОБА_2 , не перешкоджає задоволенню потреб дітей, її батьківський потенціал належний (а.с.169-170).

До органів поліції чи органу опіки та піклування для вжиття заходів реагування до відповідача ОСОБА_2 , з приводу нехтування нею батьківськими обов`язками, стосовно дитини ОСОБА_3 , позивач не звертався.

На засіданні комісії з питань захисту прав дитини Бобровицької міської ради 25.09.2024 року розглядалося питання про стан виконання батьківських обов`язків ОСОБА_2 відносно малолітньої дочки ОСОБА_3 , 2016 року народження, та вирішено, що стан виконання батьківських обов`язків ОСОБА_2 відносно малолітньої дочки ОСОБА_3 , 2016 року народження, є належним; підстави для прийняття Бобровицькою міською радою, як органом опіки та піклування, рішення про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітньої ОСОБА_3 , 2016 року народження - недостатні (а.с.182-184).

Згідно акту обстеження умов проживання від 11.09.2024 року Служби у справах дітей Бобровицької міської ради Чернігівської області, у житловому будинку в АДРЕСА_1 , проживають та мають постійне місце реєстрації: ОСОБА_2 - матір, ОСОБА_1 - батько, діти: ОСОБА_5 , 2008 року народження, ОСОБА_3 , 2016 року народження. Стосунки у родині дружні, скандальних ситуацій між матір`ю та дітьми немає. Батько є військовослужбовцем Збройних Сил України. Матір не працює, алкогольними напоями не зловживає. Санітарно-гігієнічний стан будинку у нормі, у кімнатах проведено ремонтні роботи, опалення пічне, у великому запасі дрова. У кімнатах будинку є відповідні меблі: окремі ліжка, шафа для одягу, телевізор, планшет для навчання, письмовий стіл. ОСОБА_3 має окреме робоче місце, канцтовари для шкоди придбано за кошти, надані батьком, у дитини є все необхідне для розвитку та проживання. У вказаному акті обстеження умов проживання наявний висновок: ''Для виховання та розвитку дітей створено належні умови. Підстави для позбавлення матері батьківських прав відсутні.'' (а.с.181).

Як вбачається із оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 30.10.2024 року, відмовляючи у задоволенні вимог позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції вказав, що позивачем не було надано безспірних доказів, які свідчать про необхідність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав; при цьому, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують своїх батьківських обов`язків. Суд першої інстанції, врахувавши рішення комісії з питань захисту прав дитини Бобровицької міської ради від 25.09.2024 року, на якому розглядалося питання про стан виконання батьківських обов`язків ОСОБА_2 стосовно її малолітньої дочки ОСОБА_3 , 2016 року народження, та визнано за недоцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовно її малолітньої дочки ОСОБА_3 , 2016 року народження, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . Суд першої інстанції критично оцінив посилання позивача на ті обставини, що відповідач ОСОБА_2 не приймає участі у забезпеченні належних матеріальних умов для проживання та виховання дитини, зазначивши при цьому, що обов`язок щодо забезпечення належних умов виховання дитини покладається на обох батьків, які мають однакову відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Суд першої інстанції зазначив, що відсутність постійного джерела доходу у відповідача ОСОБА_2 не свідчить про нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Дослідженими в судовому засіданні суду першої інстанції доказами підтверджено, що матір дитини доглядає за побутом у будинку, обробляє земельну ділянку та тримає господарство. Окрім викладеного, сторони підтвердили, що позивач є військовослужбовцем, та проходить військову службу за межами населеного пункту, де проживає дитина, і тому, на думку суду першої інстанції, позбавлення батьківських прав матері, яка доглядає за дочкою ОСОБА_3 , призведе до негативних наслідків для дитини та взагалі позбавить її батьківського піклування. Оскільки при розгляді даної справи судом першої інстанції не встановлено, що матір дитини ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, суд першої інстанції дійшов висновку, що підстави для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, та призначення ОСОБА_1 опікуном малолітньої дочки ОСОБА_3 , 2016 року народження - відсутні.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 відносно того, що оскаржуване рішення суду першої інстанції від 30.10.2024 року є необ`єктивним, упередженим та таким, що підлягає скасуванню, оскільки судом першої інстанції не враховано інтереси малолітньої дитини ОСОБА_3 , не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції від 30.10.2024 року, оскільки вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.

В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 вказує, що оскаржуване рішення суду першої інстанції від 30.10.2024 року є необ`єктивним, упередженим та таким, що підлягає скасуванню, оскільки суд першої інстанції не врахував інтереси дитини. Апелянт зазначає, що суд першої інстанції, розглядаючи дану справу, не прийняв до уваги, що позивач перебуває у Збройних Силах України, i до позитивного рішення суду не міг перебувати із дитиною поруч, тому був вимушений до остаточного рішення суду залишити матір дитини ОСОБА_2 тимчасово перебувати за адресою місця реєстрації дитини та його житлового будинку, оскільки у нього немає ні батьків, ні близьких родичів, на яких ОСОБА_1 міг би тимчасово залишити дочку. За доводами апелянта, суд першої інстанції та Служба у справах дітей не врахували тієї обставини, що відповідач ОСОБА_2 не в змозі надати дитині житло для проживання, утримувати дитину, навіть частково, оскільки ОСОБА_2 багато років не працює i самостійних коштів не має. Апелянта дивує та обставина, що суд першої інстанції у оскаржуваному рішенні від 30.10.2024 року зазначив, що ОСОБА_2 заперечує проти його позовних вимог, що насправді не відповідає дійсності, оскільки матері дитина не потрібна, у зв`язку із власними планами на майбутнє життя без дитини, i жодного заперечення не було, крім тиску Служби у справах дітей та суду на відповідача ОСОБА_2 у судовому засіданні суду першої інстанції. Апелянт зазначає, що витяг з Протоколу №9 Засідання Комісії з питань захисту прав дитини Бобровицької міської ради від 25.09.2024 року не відповідає дійсності, i не міг бути приєднаним до справи, як доказ, оскільки у комісійних обстеженнях не зазначено, що забезпечення малолітньої дочки сторін спору та створення умов проживання, в тому числі, i забезпечення паливом на зиму для опалення житлового будинку, проводиться виключно за кошти заробітної плати ОСОБА_1 , а матір дитини не працює. Апелянт вказує, що у витягу із протоколу №9 Засідання Комісії з питань захисту прав дитини Бобровицької міської ради від 25.09.2024 року зазначено, що всі умови для дитини створено за його участі, тобто, у змісті даного протоколу свідомо допущено помилку і не зазначено, що дитину повністю забезпечує батько. Апелянт стверджує, що ним надано до матеріалів справи довідку із органів місцевого самоврядування, яка підтверджує, що дитина перебуває на повному утриманні батька, і відповідач ОСОБА_2 не має жодного відношення ні до ремонту, ні до гаджетів, ні до продуктів харчування, ні до палива. За доводами апелянта, у витягу із Протоколу №9 Засідання Комісії з питань захисту прав дитини Бобровицької міської ради від 25.09.2024 року не зазначено, що відповідач ОСОБА_2 не працює, не має жодного джерела доходів, не перебуває із батьком дитини у шлюбі, не має місця реєстрації та майна, куди б вона могла забрати дитину за бажанням. Апелянт вказує, що ОСОБА_2 перебуває за місцем реєстрації позивача тимчасово, до тих пір, поки її не позбавлять батьківських прав, і позивач почне виконувати у повному обсязі свої батьківські права одноособово. Апелянт звертає увагу на ту обставину, що у витягу із Протоколу №9 Засідання комісії з питань захисту прав дитини Бобровицької міської ради від 25.09.2024 року зазначено, що ОСОБА_2 не зловживає спиртними напоями, але при цьому не вказано джерел походження даної інформації, оскільки деяким працівникам комісії було відомо, що ОСОБА_2 позбавлялася батьківських прав щодо своєї першої дитини, але не зрозуміло, з яких причин даний факт не знайшов свого відображення.

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до приписів статті 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно статті 3 (ч.1) Конвенції про права дитини, 20.11.1989 року, (редакція зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), Конвенцію ратифіковано Постановою ВР №789-XII від 27.02.91, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до положень статті 18 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно положень статті 27 Конвенції про права дитини, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно ч.1 статті 12 Закону України "Про охорону дитинства", виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (ч.2 статті 15 Закону України "Про охорону дитинства").

Частина 1 статті 141 Сімейного кодексу України регламентує, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Згідно ч.2 статті 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до ч.1 статті 164 Сімейного кодексу України, яка регламентує підстави позбавлення батьківських прав, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Тлумачення наведених вище положень статті 164 Сімейного кодексу України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток, як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати, як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи, відмовити у задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей), і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

При вирішенні даної категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька і матері, як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати, як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

Аналогічні правові висновки викладено Верховним Судом у постановах: від 20 березня 2024 року у справі №204/2097/22, провадження №61-951св24, від 07 лютого 2024 року у справі №455/307/22, провадження №61-16965св23, від 22 листопада 2023 року у справі №1915/2789/12, провадження №61-14726св23, від 29 квітня 2020 року у справі №522/10703/18, провадження №61-4014св20, від 11 березня 2020 року у справі №638/16622/17, провадження №61-13752св19.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду із позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справ, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови Верховного Суду: від 28 лютого 2024 року у справі №303/4697/22, провадження №61-16164св23, від 12 лютого 2024 року у справі №202/1931/22, провадження №61-14340св23, від 07 лютого 2022 року у справі №759/3554/20, провадження № 61-1544св21).

Європейський Суд з прав людини у справі "Хант проти України" від 07.12.2006 року (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).

Європейський Суд з прав людини також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте, необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення Європейського Суду з прав людини від 16.07.2015 року у справі "Мамчур проти України", заява №10383/09, рішення Європейського Суду з прав людини від 11.07.2017 року у справі "М.С. проти України", заява № 2091/13).

У справі від 30.06.2020 року (заява №70879/11) Європейський Суд з прав людини наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це, насамперед повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Наведене узгоджується із висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц, провадження №14-327цс18, та Верховним Судом у постановах: від 21 лютого 2024 року у справі №404/9387/21, провадження №61-13425св23, від 19 лютого 2024 року у справі №159/2012/23, провадження №61-15840св23, від 22 листопада 2023 року у справі №320/4384/18, провадження №61-1682св22.

Апеляційний суд вважає за необхідне констатувати, що особистісні відносини між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки у рішеннях, які стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення, і переважати над інтересами батьків (постанови Верховного Суду: від 07 березня 2024 року у справі №947/7448/22, провадження №61-18610св23, від 22 листопада 2023 року у справі №320/4384/18, провадження №61-1682св22, від 06 жовтня 2021 року у справі №320/5094/19, провадження №61-7357св21).

Приписами ч.5, ч.6 статті 19 Сімейного кодексу України встановлено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню та оцінці судом на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду: від 15 листопада 2023 року у справі №932/2483/21, провадження №61-5203св23, від 10 листопада 2023 року у справі №401/1944/22, провадження №61-10115св23, від 07 лютого 2022 року у справі №759/3554/20, провадження №61-1544св21, від 26 липня 2021 року у справі №638/15336/18, провадження №61-13690св20).

Виходячи із положень ч.6 статі 19 Сімейного кодексу України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини, такий висновок має рекомендаційний характер. При цьому, необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який може бути застосовано лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька і матері, як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не у достатній мірі, не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків, тощо. Аналізуючи встановлені факти, у контексті позбавлення батьківських прав, необхідно зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість, та застосовувати цей захід, як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Аналізуючи встановлені факти, у контексті позбавлення батьківських прав, необхідно зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід, як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Приймаючи до уваги наведене вище, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати, як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Апеляційний суд вважає, що на підставі встановлених фактичних обставин справи, які є підтвердженими документально, та на підставі норм права, які регламентують спірні правовідносини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності у матеріалах даної справи належних та достатніх доказів, у розумінні статей: 77, 80 ЦПК України, які б свідчили про умисне ухилення матері малолітньої дитини ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обов`язків та втрату ОСОБА_2 інтересу до участі у вихованні її дочки ОСОБА_7 , 2016 року народження, що свідчить про відсутність правових підстав для застосування до ОСОБА_2 такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав відносно малолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що витяг з Протоколу №9 Засідання Комісії з питань захисту прав дитини Бобровицької міської ради від 25.09.2024 року не відповідає дійсності, i не міг бути приєднаним до справи, як доказ, оскільки у комісійних обстеженнях не зазначено, що забезпечення малолітньої дочки сторін спору та створення умов проживання, в тому числі, i забезпечення паливом на зиму для опалення житлового будинку, проводиться виключно за кошти заробітної плати ОСОБА_1 , а матір дитини не працює. Апелянт вказує, що у витягу із протоколу №9 Засідання Комісії з питань захисту прав дитини Бобровицької міської ради від 25.09.2024 року зазначено, що всі умови для дитини створено за його участі, тобто, у змісті даного протоколу свідомо допущено помилку і не зазначено, що дитину повністю забезпечує батько.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 30.10.2024 року, виходячи із наступного.

Згідно матеріалів справи, на засіданні комісії з питань захисту прав дитини Бобровицької міської ради 25.09.2024 року розглядалося питання про стан виконання батьківських обов`язків ОСОБА_2 відносно малолітньої дочки ОСОБА_3 , 2016 року народження, та вирішено, що стан виконання батьківських обов`язків ОСОБА_2 відносно малолітньої дочки ОСОБА_3 , 2016 року народження, є належним; підстави для прийняття Бобровицькою міською радою, як органом опіки та піклування, рішення про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітньої ОСОБА_3 , 2016 року народження - недостатні (а.с.182-184).

Відповідно до акту обстеження умов проживання від 11.09.2024 року Служби у справах дітей Бобровицької міської ради Чернігівської області, у житловому будинку в АДРЕСА_1 , проживають та мають постійне місце реєстрації: ОСОБА_2 - матір, ОСОБА_1 - батько, діти: ОСОБА_5 , 2008 року народження, ОСОБА_3 , 2016 року народження. Стосунки у родині дружні, скандальних ситуацій між матір`ю та дітьми немає. Батько є військовослужбовцем Збройних Сил України. Матір не працює, алкогольними напоями не зловживає. Санітарно-гігієнічний стан будинку у нормі, у кімнатах проведено ремонтні роботи, опалення пічне, у великому запасі дрова. У кімнатах будинку є відповідні меблі: окремі ліжка, шафа для одягу, телевізор, планшет для навчання, письмовий стіл. ОСОБА_3 має окреме робоче місце, канцтовари для шкоди придбано за кошти, надані батьком, у дитини є все необхідне для розвитку та проживання. У вказаному акті обстеження умов проживання наявний висновок: ''Для виховання та розвитку дітей створено належні умови. Підстави для позбавлення матері батьківських прав відсутні.'' (а.с.181).

Як вбачається із даних документів, вони містять в собі інформацію відносно того, що забезпечення малолітньої дитини ОСОБА_3 та створення відповідних умов проживання, в тому числі, i забезпечення паливом на зиму для опалення житлового будинку, відбувається за кошти батька дитини ОСОБА_1 , який є військовослужбовцем. При цьому, вказані вище документи не містять в собі інформації щодо спільної участі батьків у матеріальному забезпеченні дитини ОСОБА_3 .

Встановивши дану обставину, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив у оскаржуваному рішенні від 30.10.2024 року, що відсутність постійного джерела доходу у матері малолітньої дитини не свідчить про нехтування ОСОБА_2 своїми батьківськими обов`язками. Дослідженими в судовому засіданні суду першої інстанції доказами підтверджено, що ОСОБА_2 доглядає за побутом у будинку, обробляє земельну ділянку та тримає господарство.

В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 звертає увагу на ту обставину, що у витягу із Протоколу №9 Засідання комісії з питань захисту прав дитини Бобровицької міської ради від 25.09.2024 року зазначено, що ОСОБА_2 не зловживає спиртними напоями, але при цьому не вказано джерел походження даної інформації, оскільки деяким працівникам комісії було відомо, що ОСОБА_2 позбавлялася батьківських прав щодо своєї першої дитини, але не зрозуміло, з яких причин даний факт не знайшов свого відображення.

Апеляційний суд вважає, що вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 30.10.2024 року, виходячи із наступного.

Згідно довідки Центру надання соціальних послуг Бобровицької міської ради від 15.08.2024 року, сім`я ОСОБА_6 з 09.11.2021 року є отримувачами соціальних послуг Центру надання соціальних послуг. Батько, ОСОБА_1 , проходить військову службу, матір не працює, проживає із дочками в будинку чоловікових батьків. Соціально-побутові умови задовільні, матеріальне забезпечення дітей належне. Раніше ОСОБА_2 зловживала спиртними напоями, але з початком війни жінка позбавилась шкідливої звички, і належним чином виконує свої батьківські обов`язки (а.с.168).

Вказана інформація позивачем ОСОБА_1 належними та достатніми доказами, у розумінні приписів статей: 77, 80 ЦПК України, не спростована. Відповідно до положень ч.1, ч.6 статті 81 ЦПК України, яка регламентує обов`язок доказування і подання доказів, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги вказують, що суд першої інстанції у оскаржуваному рішенні від 30.10.2024 року зазначив, що ОСОБА_2 заперечує проти його позовних вимог, що насправді не відповідає дійсності, оскільки матері дитина не потрібна, у зв`язку із власними планами на майбутнє життя без дитини, i жодного заперечення не було, крім тиску Служби у справах дітей та суду на відповідача ОСОБА_2 у судовому засіданні суду першої інстанції.

З даного приводу необхідно зазначити наступне.

Відповідно до приписів ч.1, ч.4 статті 206 ЦПК України, яка регламентує відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Як вбачається із матеріалів справи (а.с.203-205), ухвалою Бобровицького районного суду Чернігівської області від 30.10.2024 року було відмовлено у прийнятті визнання відповідачем ОСОБА_2 позову про позбавлення батьківських прав та призначення опікуна малолітній дитині.

Доводи апеляційної скарги не спростовують вірного по суті висновку оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 30.10.2024 року відносно того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що позбавлення матері малолітньої дитини ОСОБА_2 батьківських прав щодо дочки ОСОБА_3 є обґрунтованим заходом впливу, і буде слугувати якнайкращим інтересам малолітньої дитини. З огляду на необхідність забезпечення якнайкращих інтересів малолітньої дитини, зокрема, в частині її права на спілкування із матір`ю та збереження зв`язків із нею, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що відсутні підстави для застосування до відповідача ОСОБА_2 такого крайнього (виняткового) заходу впливу, як позбавлення батьківських прав, в тому числі, і прав на виховання дитини, захист її інтересів, тощо, які надані батькам до досягнення дитиною повноліття, і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею. Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського Суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі ''Савіни проти України'', пункт 49). При цьому, наявності зазначених обставин в ході розгляду даної справи, судом не встановлено.

Враховуючи наведене вище, апеляційний суд дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги не містять в собі підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 30.10.2024 року, ухваленого на підставі норм права, які регламентують спірні правовідносини, та на основі з`ясованих обставин, на які сторони спору посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, документально підтверджених тими доказами, які були досліджені судом в ході розгляду справи.

За даних обставин, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області від 30.10.2024 року, підлягає залишенню без змін.

Керуючись статтями: 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області від 30 жовтня 2024 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Дата складення повної постанови - 05.03.2025 року.

Головуючий: Судді: