Ухвала

Іменем України

28 лютого 2025 року

м. Київ

справа № 336/861/24

провадження № 61-1962ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крат В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощоков Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18 жовтня 2024 року у складі судді: Дацюк О. І., та постанову Запорізького апеляційного суду від 29 січня 2025 року у складі колегії суддів: Трофимової Д. А., Кухаря С. В., Онищенка Е. А., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи - районна адміністрація Запорізької міської ради по Хортицькому району, районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району, про позбавлення батьківських прав,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , треті особи - районна адміністрація Запорізької міської ради по Хортицькому району, районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району, про позбавлення батьківських прав.

Позов мотивований тим, що сторони є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 11 серпня 2021 року у цивільній справі № 337/2901/21 шлюб між сторонами розірвано.

Проживати окремо ОСОБА_1 та ОСОБА_3 почали з 2019 року.

Позивачка зазначала, що син постійно проживав та проживає з нею. У 2019 році відповідач іноді відвідував дитину, періодично надавав грошові кошти, аліменти з ОСОБА_3 позивач не стягувала. З травня 2021 року відповідач не приймає участі у вихованні та утриманні сина, жодного разу не зустрівся з ним, не піклується про нього, не утримує та взагалі не цікавиться його долею, тобто свідомо ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню сина.

Позивачка вважала, що за таких обставин збереження батьком своїх батьківських прав за умови ігнорування обов`язків є недоцільним і таким, що шкодить дитині.

ОСОБА_1 просила позбавити батьківських прав ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відносно сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18 жовтня 2024 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що

підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України);

позивач, вказуючи на те, що відповідач не брав участі у матеріальному утриманні сина, з вимогами про стягнення аліментів звернулась лише у 2024 році, тобто в період подання позову про позбавлення батьківських прав. Твердження ОСОБА_1 про те, що вона внаслідок зайнятості та участі у бойових діях не мала змоги цього зробити раніше, повністю спростовані показаннями допитаних в судовому засіданні свідків, зокрема свідка ОСОБА_5 , який вказував, що у 2021 році ОСОБА_1 переважно перебувала вдома, а з початку 2022 року перебувала вдома майже кожні вихідні та в період відпустки. Тож ніщо не зважало позивачеві звернутись до суду для стягнення аліментів до 2024 року. При цьому з пояснень позивача вбачається, що після отримання рішення суду про стягнення аліментів відповідач їх сплачує та заборгованості не має;

оцінюючи висновок органу опіки щодо доцільності позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав, суд вважав зазначений висновок безпідставним та необґрунтованим, адже при наданні такого висновку орган опіки виходив виключно з тих відомостей, які були надані позивачкою, яка зацікавлена в розгляді справи. При цьому сама перевірка проведена формально, а органом опіки навіть не здійснено жодних спроб зв?язатись із ОСОБА_3 та вислухати його пояснення, між тим як, зі слів позивача, вона спілкувалась із ОСОБА_3 у 2023 році. Доказів того, що ОСОБА_3 викликався на засідання комісії суду представлено не було. Тому суд не прийняв до уваги висновок органу опіки про доцільність позбавлення батьківських прав при вирішення справи, адже він необґрунтований;

з огляду на досліджені докази та встановлені обставини справи, суд не вбачав підстав для позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав відносно дитини, адже на момент розгляду справи відсутні підстави вважати, що відповідач умисно ухилявся від їх виконання.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 29 січня 2025 року:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Железняк Л. В. залишено без задоволення;

заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18 жовтня 2024 року у цій справі залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:

позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків;

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13);

також ЄСПЛ наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення ЄСПЛ від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти росії», заява № 70879/11);

рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків;

наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16, та Верховним Судом у постановах: від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15, від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19;

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків (постанови Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 11 вересня 2020 року у справі № 357/12295/18, від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 06 вересня 2023 року у справі № 545/560/21, 06 березня 2024 року у справі № 150/137/23, від 20 березня 2024 року у справі № 405/5236/20);

апеляційний суд виснував, що при вирішенні спору суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів дійшов правильного висновку про те, що позбавлення відповідача батьківських прав відносно дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено. Відповідач не є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину, а тому розрив із ним сімейних відносин не відповідає інтересам дитини. Судом не було встановлено, а позивачем не доведено обставин, які б свідчили про те, що відповідач остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. Позивачем не доведено, яка реальна мета має бути досягнута шляхом позбавлення відповідача батьківських прав, як це змінить існуючу ситуацію на кращу і сприятиме захисту інтересів дитини;

перевіряючи доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції помилково не взяв до уваги висновок органу опіки та піклування № 22.01./01-34-602 від 13 серпня 2024 року, колегія суддів виходила з того, що суд дослідив висновок органу опіки та піклування № 22.01./01-34-602 від 13 серпня 2024 року та надав йому відповідну оцінку згідно зі статтею 89 ЦПК України, а отже, дотримався вимог частини шостої статті 19 СК України. Надаючи оцінку висновку органу опіки та піклування, суд вважав зазначений висновок необґрунтованим, оскільки при наданні такого висновку орган опіки та піклування виходив виключно з тих відомостей, які були надані позивачкою, яка зацікавлена у розгляді справи. При цьому, сама перевірка була проведена формально, а органом опіки та піклування не здійснено жодних спроб зв`язатися з відповідачем та вислухати його пояснення, між тим, зі слів позивача вона спілкувалась із ОСОБА_3 у 2023 році. Доказів того, що відповідач викликався на засідання комісії суду представлено не було. Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про неврахування висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача;

апеляційний суд вказав, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Суд першої інстанції, з урахуванням якнайкращих інтересів дитини, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову про позбавлення відповідача батьківських прав;

суд апеляційної інстанції зазначив, що посилання апеляційної скарги на те, що сплата відповідачем аліментів не є доказом участі у вихованні дитини, що відповідач не виконував свої обов`язки по утриманню дитини добровільно, що був зобов`язаний робити, через що позивач змушена була стягувати аліменти в примусовому порядку, не є тими виключними обставинами, які можуть бути підставою для позбавлення відповідача батьківських прав.

16 лютого 2025 року ОСОБА_1 через підсистему Електронний суд подала до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2 , на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18 жовтня 2024 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 29 січня 2025 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції і передати справу на новий розгляд.

Підставою касаційного оскарження судових рішень ОСОБА_1 зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17; від 29 вересня 2021 року в справі № 459/3411/18; від 08 червня 2022 року в справі № 362/4847/20; від 26 січня 2022 року в справі № 203/3505/19.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

сплата відповідачем аліментів не є доказом участі у вихованні дитини, а може бути доказом участі відповідача в матеріальному утриманні дитини. Окрім того, слід зазначити, що звернення до суду з вимогою про стягнення аліментів є правом, а не обов`язком стягувача. Тому не має значення, коли саме ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про стягнення аліментів і чи звернулась взагалі. Має значення лише та обставина, що відповідач ОСОБА_3 не виконував свої обов`язки по утриманню дитини добровільно, що був зобов`язаний робити за законом, через що ОСОБА_1 змушена була стягувати аліменти в примусовому порядку;

суди зробили хибний висновок щодо не обґрунтованості висновку органу опіки про доцільність позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав. Підстав вважати його необґрунтованим немає. Так, орган опіки та піклування вжив всіх належних та доступних заходів для повідомлення ОСОБА_3 та запрошення його на комісію органу опіки та піклування: направляв йому листи, виїжджав за зареєстрованим місцем проживання, залишав йому повідомлення за місцем проживання. Судами проігнорована та обставина, що орган опіки та піклування опитував сусідів відповідача, які пояснили, що відповідач дійсно проживає за адресою реєстрації, але є неблагополучною особою, вживає алкогольні напої разом зі своїм батьком, з яким проживає. Те, що відповідач, не маючи об`єктивних причин, проігнорував засідання комісії з розгляду питання про позбавлення його батьківських прав, а також всі без виключення засідання суду, прямо вказують на незацікавленість його у збереженні батьківських прав;

суди неправильно тлумачили зміст висновку органу опіки і безпідставно відкинули його. Суди ігнорували підстави ухвалення висновку органу опіки та піклування - умисне тривале невиконання ОСОБА_3 обов`язків по вихованню малолітньої дитини. Оскільки поважних причин невиконання ОСОБА_3 батьківських обов`язків не встановлено (хвороба, дальність проживання тощо), слід вважати доведеним, що він не виконує свої батьківські обов`язки свідомо та умисно. Ніщо не заважало особі, яка має нормальний стан здоров`я, знає місце проживання дитини, хоча б один раз за три роки з`явитись та побачитись з дитиною. Тривалу відсутність батька в житті дитини підтвердили свідки, допитані у судових засіданнях. Вказаний висновок підтверджує підстави позову і співвідноситься з іншими доказами, наданими у справі - показами свідків, які підтвердили невиконання батьком обов`язків по вихованню дитини протягом тривалого часу - трьох років. З початку 2021 року відповідач повністю припинив спілкування з дитиною, взагалі не приймає участі у вихованні сина і навіть не спілкується з ним, не виходить на зв`язок з дитиною, змінив номер телефону;

рішення місцевого та апеляційного суду не містять інформації або про участь відповідача у процесі виховання дитини, в чому саме вона полягає, або про таке його бажання чи наміри, або ж про поважність причин невиконання батьківських обов`язків. При розгляді справи знайшли повне підтвердження факти, якими позивачка обґрунтовувала позовні вимоги: відповідач умисно не приймає участі у вихованні дитини з 2021 року по цей час, тобто більше трьох років. Вказані обставини були підтверджені достатніми, належними та допустимими доказами. Жодні аргументи чи хоча б відомості, які б свідчили про протилежне, відсутні;

відповідач самоусунувся від участі в захисті своєї дитини, яка перебуває в прифронтовій зоні, де щохвилини існує загроза для її життя і здоров`я. Така поведінка (бездіяльність) відповідача в екстремальних умовах під час війни також свідчить про його умисне нехтування батьківськими обов`язками та про ухилення Відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини;

відповідач не надав суду доказів на підтвердження того, що з 2021 року по цей час існували чи існують об`єктивні причини, які перешкоджали йому виконувати свої обов`язки по вихованню дитини або що він їх виконував;

у постанові Верховного Суду від 24 квітня 2019 року в справі № 300/908/17, зокрема, зазначено: «у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків». У вказаній справі встановлено також те, що «з відповідачем проводилась робота щодо покращення умов проживання, виховання та розвитку малолітніх дітей та її ставлення, як матері до виконання своїх батьківських обов`язків. Але відповідач не реагує і продовжує ухилятися від виконання своїх батьківських обов`язків. У цій справі за позовом ОСОБА_1 навіть можливість вплинути на поведінку відповідача у органу опіки була відсутня, оскільки він ховається від спілкування. Суди також нічого не змогли вдіяти і просто забули про інтереси дитини задля збереження химерних прав відповідача;

у постанові Верховний Суд від 29 вересня 2021 року у справі № 459/3411/18 звернув увагу на пріоритет інтересів дитини та на відсутність невідворотних наслідків для особи, позбавленої батьківських прав»;

у справі за позовом ОСОБА_1 суд не застосував вказану практику Верховного Суду, поставив інтереси батька вище інтересів дитини. Не врахував, що ОСОБА_3 у разі незгоди з рішенням суду про позбавлення його батьківських прав мав би можливість оскаржити рішення у встановленому законом порядку або відновити свої батьківські права за наявності для цього підстав;

апеляційний суд не вказав, які саме права дитини захищає суд у цій справі збереженням батьківських прав батька, який цього не потребує і навіть не цікавиться ними. Позбавлення батьківських прав такого батька, як відповідач ОСОБА_3 , позитивно вплине на дитину, додасть впевненості у справедливості, яку у даному випадку має забезпечити суд.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Суди встановили, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 02 серпня 2008 року. Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 11 серпня 2021 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було розірвано.

Сторони є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до акту не проживання особи за адресою від 01 червня 2023 року, складеного головою правління ОСББ «Феросплавник 6» Крецул Н. І., ОСОБА_3 , 1978 року народження, за адресою: АДРЕСА_1 , дійсно не проживає з травня 2021 року.

Згідно з інформацією № 01-17/152 від 16 червня 2023 року, наданої директором Запорізької гімназії № 106 Запорізької міської ради, ОСОБА_4 , згідно документів (особової справи) учень 7-А класу, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та навчається з 01 вересня 2017 року. Питанням виховання та розвитку сина займається мати - ОСОБА_1 . Від початку навчання в ЗГ № 106 і до теперішнього часу цікавиться навчальними досягненнями, піклується про фізичний та духовний розвиток сина, бере участь в організації освітнього процесу, відвідує он-лайн батьківські збори, реагує на зауваження та пропозиції з боку педагогів, тримає постійний контакт з класним керівником у телефонному режимі. Батько ОСОБА_3 не приймає участі в організації освітнього процесу та вихованні сина. Не цікавиться навчальними досягненнями, не піклується про фізичний та духовний розвиток сина, не підтримує зв`язок з класним керівником та вчителями. Інформацією щодо спілкування за межами закладу освіти ОСОБА_6 з сином по телефону, у соціальних мережах тощо не володіють.

Відповідно до витягів з реєстру Запорізької територіальної громади ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .

У висновку районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району № 22.01./01-34-602 від 13 серпня 2024 року про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 стосовно малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вказано, що відповідно до акту обстеження умов проживання, складеного 10 травня 2024 року відділом по Хортицькому району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради встановлено, що ОСОБА_1 разом із малолітнім сином ОСОБА_7 , 2011 року народження, мешкають за адресою: АДРЕСА_1 . Квартира вмебльована необхідними меблями, побутовою технікою. Малолітній ОСОБА_7 , 2011 року народження, мешкає в окремій кімнаті разом із старшим братом. Наявне двоповерхове ліжко, комп`ютерний стіл, комп`ютер, одяг та взуття відповідно вікових потреб. Під час обстеження малолітня дитина повідомила, що з батьком зв`язок не підтримує, батько не телефонує, не цікавиться його здоров`ям, навчанням та успіхами. Малолітній ОСОБА_7 , 2011 року народження, не заперечує проти позбавлення батька батьківських прав.

Відповідно до листа Запорізького міського центру соціальних служб від 13 травня 2024 року № 1087/03-06 встановив, що 10 травня 2024 року фахівцями із соціальної роботи була проведена бесіда з малолітнім ОСОБА_7 , 2011 року народження, щодо його прихильності до одного з батьків. Під час спілкування було з`ясовано, що він навчається у Запорізькій гімназії № 106 та додатково відвідує платну школу Robocode, де займається вивченням нейронних мереж та створенням програмного забезпечення. Під час спостереження спеціалістам було помітно, що усі питання, які стосувалися батька, хлопчика дуже засмучували. Зі слів дитини, після того, як батьки розлучилися у 2021 році, він тата не бачив. За весь цей час батько жодного разу не приїздив до сина та не цікавився його життям, навіть змінив номер телефону. Тому він повністю підтримує матір у намірі позбавити батька батьківських прав.

Згідно інформації Запорізької гімназії № 106 Запорізької міської ради від 16 червня 2023 року № 01-17/152 встановив, що ОСОБА_8 , 2011 року народження, навчається у закладі з вересня 2017 року. Батько дитини не приймає участі в організації освітнього процесу та вихованні сина. Всі питання вирішує мати.

29 квітня 2024 року, 10 травня 2024 року спеціалістами відділу по Шевченківському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради здійснено вихід за адресою проживання ОСОБА_3 , а саме: АДРЕСА_2 . Однак потрапити до помешкання не вдалося, оскільки вдома нікого не було, або двері навмисно ніхто не відчинив. Спеціалістами відділу залишені запрошення, однак ніхто не з`явився та не зателефонував.

Листом районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району від 30 липня 2024 року № 22.04/01-34-565 ОСОБА_3 було запрошено на засідання комісії з питань захисту прав дитини з метою надання свої пояснень. Однак, на засідання комісії ОСОБА_3 також не з`явився.

На адресу районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району, відділу по Шевченківському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради будь-які заяви, пояснення від ОСОБА_3 не надходили.

З урахуванням рекомендацій комісії з питань захисту прав дитини при районній адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району від 07 серпня 2024 року протокол № 33, районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району, як орган опіки та піклування, вважала доцільно позбавити ОСОБА_3 батьківських прав по відношенню до малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні суду першої інстанції зазначив, що є старшим сином позивача ОСОБА_1 , проживає разом із матір`ю та молодшим братом. Відповідач доводився йому вітчимом. Батько ОСОБА_4 не приймає участі у його вихованні, не цікавиться його життям, не привітав з днем народження.

Свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 пояснили, що проживають по сусідству із позивачем та її родиною. Після припинення стосунків між сторонами ОСОБА_3 певний час приходив та відвідував сина, але приблизно три роки свідки його не бачили.

Суди з пояснень позивачки встановили, що після отримання рішення суду про стягнення аліментів відповідач їх сплачує та заборгованості не має.

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (частина восьма статті 7 СК України).

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін (частина четверта статті 15 СК України).

Учасники сімейних правовідносин можуть мати особисті та майнові суб`єктивні сімейні обов`язки. Свої обов`язки учасники сімейних відносин здійснюють різними способами: здійснення активних дій; утримання від здійснення активних дій. Якщо невиконання особистих обов`язків учасників сімейних відносин у випадках, передбачених в законі, може припинятися або не зумовлювати відповідних наслідків, то невиконання сімейного обов`язку майнового характеру не допускається. Оскільки на відміну від особистих, майнові обов`язки можуть виконуватися незалежно від самого носія такого обов`язку за допомогою інших суб`єктів. Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування відповідних правових наслідків, що можуть визначатися в: нормах СК України; домовленості (договорі) сторін. Наслідки невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку можуть мати: особистий характер, коли негативний вплив відбувається на особисту сферу зобов`язаної особи; майновий характер, якщо такий вплив здійснюється на майнову сферу зобов`язаної особи (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 січня 2022 року в справі № 711/679/21 (провадження № 61-18434св21)).

Суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є: припинення правовідношення, а також його анулювання (частина друга статті 18 СК України).

Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини (стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року).

Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Приписи СК України та інших законодавчих актів не містять заборони позбавлення батьківських прав стосовно сина/дочки після досягнення ними повноліття (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21 (провадження № 61-8918сво23)).

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини (пункти 1-6 частини першої статті 164 СК України).

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц (провадження № 61-12305св18)).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2019 року в справі № 631/2406/15-ц (провадження № 61-36905св18) зазначено, що:

«тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_4 посилався на те, що позивач не надала доказів того, що він умисно ухилявся від своїх батьківських обов`язків щодо виховання доньки. Його колишня дружина не зверталася ні до суду, ні до нього щодо способів виконання ним обов`язку утримувати дитину. Після розлучення вони усно погодили з позивачем, що він буде проживати разом батьками, а вона разом з донькою. Крім того, ОСОБА_1 просила його не втручатися у духовний і емоційний стан розвитку доньки, оскільки вона проживає з іншим чоловіком, з яким домовилися створити сім`ю. Зазначав, що позивач отримувала аліменти на дитину від держави і він не вчиняв винних дій щодо неучасті у вихованні дитини. Ухвалюючи рішення про позбавлення відповідача батьківських прав, суди попередніх інстанцій не врахували, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено; належних та допустимих доказів ухилення ОСОБА_4 від виконання своїх батьківських обов`язків, які б були законною підставою для позбавлення його батьківських прав відносно малолітньої доньки, позивачем не надано.

За обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, а також наявності конфлікту між колишнім подружжям, які створивши нові сім`ї не можуть дійти порозуміння у питаннях виховання спільної дитини, а також те, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про наявність правових підстав для позбавлення його батьківських прав.

Висновок органу опіки та піклування в особі Нововодолазької районної державної адміністрації Харківської області від 05 лютого 2016 року, згідно якого було визнано за доцільне позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітньої доньки ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду (частини 5, 6 статті 19 СК України). З урахуванням наведеного, висновки судів попередніх інстанцій про те, що зазначені позивачем обставини свідчать про умисне ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків та є підставою для позбавлення його батьківських обов`язків відносно доньки є помилковими».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 травня 2020 року в справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) вказано, що:

«тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини.

Ухвалюючи рішення про позбавлення відповідача батьківських прав, суди попередніх інстанцій не врахували, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставинами цієї справи не доведено; належних та допустимих доказів ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обов`язків, які б могли бути законною підставою для позбавлення його батьківських прав відносно доньки, позивачем не надано. За обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, а також враховуючи те, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про наявність правових підстав для позбавлення його батьківських прав».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 листопада 2020 року в справі № 753/9433/17 (провадження № 61-3462св20) зазначено, що:

«ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Апеляційний суд, установивши відсутність винної поведінки та свідомого нехтування ОСОБА_2 своїми батьківськими обов`язками, беручи до уваги той факт, що батько дитини бажає продовжувати спілкуватися із сином, а також відсутність інших передбачених частиною першою статті 164 СК України підстав для позбавлення батьківських прав, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення первісного позову в даній справі.

Незацікавленість батька, який сплачує аліменти, в підготовці дитини до школи чи непідтримання ним захоплення дитиною співом та грою на фортепіано, необізнаність про стан здоров`я дитини не може бути підставою для позбавлення відповідача батьківських прав, а свідчить про відсутність емоційного зв`язку між членами родини, що може бути результатом відсутності сталого спілкування чи різних світоглядів.

Доводи касаційної скарги про те, що спілкування з батьком завдає психологічний дискомфорт дитині, відхиляються, оскільки матеріали справи свідчать, що емоційний стан дитини обумовлений не присутністю батька в її житті, а напруженими конфліктними стосунками між батьками, які використовують дитину для образ один одного, зневажають право сина на спокійне щасливе дитинство та гармонійний розвиток особистості. Особисті конфлікти між батьками не повинні порушувати інтереси дитини».

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21 (провадження № 61-8918сво23) вказано, що:

«тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає можливість зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

Подібні правові висновки щодо застосування відповідних норм СК України викладені у постановах Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц, від 23 січня 2020 року в справі № 755/3644/19 та від 23 червня 2021 року в справі № 953/17837/19».

При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (частина четверта статті 19 СК України).

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України).

Очевидно, що сімейні відносини мають «складний» характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини. Простої бездіяльності з боку батька (матері) недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав. Навіть якщо припустити, що саме бездіяльність батька (матері) призвела до розриву зв`язків між ним та його донькою, а не будь-яке ймовірне батьківське відчуження або психологічні маніпуляції над дитиною з боку її матері (батька), то ця обставина не є достатньою для позбавлення батька (матері) батьківських прав. Діти мають право на врахування їхньої думки і на те, щоб бути заслуханими з питань, що торкаються їх інтересів. Зокрема, в силу того, як із спливом часу діти стають більш зрілими і здатними сформулювати свою думку, суди повинні належним чином враховувати їх погляди і почуття, а також їх право на повагу до їхнього особистого життя. Водночас їх погляди необов`язково залишаються незмінними, і їх заперечення, яким слід надавати належного значення, необов`язково є достатніми для того, щоб превалювати над інтересами батьків, особливо щодо того, що стосується регулярного спілкування зі своєю дитиною. Вочевидь право дитини на висловлення своєї думки не потрібно тлумачити як фактичне надання дітям безумовного права вето без аналізу будь-яких інших факторів або без проведення оцінки для визначення їхніх найкращих інтересів (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 квітня 2024 року в справі № 553/449/20 (провадження № 61-2701св24)).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суди встановили: позбавлення відповідача батьківських прав відносно дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено; відповідач не є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину, а тому розрив із ним сімейних відносин не відповідає інтересам дитини; не було встановлено, а позивачем не доведено обставин, які б свідчили про те, що відповідач остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. Позивачем не доведено, яка реальна мета має бути досягнута шляхом позбавлення відповідача батьківських прав, як це змінить існуючу ситуацію на кращу і сприятиме захисту інтересів дитини; аналізуючи висновок органу опіки та піклування, суди вважали зазначений висновок необґрунтованим, оскільки при наданні такого висновку орган опіки та піклування виходив виключно з тих відомостей, які були надані позивачкою, яка зацікавлена у розгляді справи. При цьому, сама перевірка була проведена формально, а органом опіки та піклування не здійснено жодних спроб зв`язатися з відповідачем та вислухати його пояснення, між тим, зі слів позивача вона спілкувалась із ОСОБА_3 у 2023 році. Доказів того, що відповідач викликався на засідання комісії суду представлено не було.

За таких обставин, суди зробили обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позовних вимог.

Посилання у касаційній скарзі на висновки, викладені у постановах у постановах Верховного Суду: від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17; від 29 вересня 2021 року в справі № 459/3411/18; від 08 червня 2022 року в справі № 362/4847/20; від 26 січня 2022 року в справі № 203/3505/19, необґрунтовані, оскільки не свідчить про те, що апеляційний суд застосував норму права без урахування указаних висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18 жовтня 2024 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 29 січня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи - районна адміністрація Запорізької міської ради по Хортицькому району, районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району, про позбавлення батьківських прав.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков