Справа № 314/5382/24
Провадження № 2/314/507/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.03.2025 року м.Вільнянськ

Вільнянський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого-судді Капітонова Є.М.,

секретар судового засідання Дерко В.Р.,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в приміщенні Вільнянського районного суду Запорізької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про захист права власності,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 через свого представника адвоката Зіменко О.В. звернулась до суду із позовною заявою про захист права власності.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 01.11.2024 року позивач звернулась до приватного нотаріуса для укладення правочину договору дарування належного їй майна житлового будинку АДРЕСА_1 . Проте листом від 01.11.2024 №873/01-16 приватним нотаріусом Чепець О.С. Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області надано роз`яснення про те, що документом, що посвідчує право власності на житловий будинок, зареєстрований Товарною біржею «КАСКАД» 31 січня 1997 року за реєстраційним №Н-20, в подальшому зареєстрований ДО ЗМБТІ 20 лютого 1997 року в реєстрову книгу №2 №197, згідно якого ОСОБА_1 , продала, а ОСОБА_2 , ОСОБА_3 купили в спільну сумісну власність житловий будинок АДРЕСА_1 .

01.11.2024 року позивач дізналась, що не власником будинку АДРЕСА_1 , та звернулась до сина (відповідача по справі) ОСОБА_2 , який надав позивачці реєстраційне посвідчення ОП ЗМБТІ від 20.02.1997 року, про реєстрація права власності на будинок АДРЕСА_1 за ним ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 ; договір купівлі-продажу від 31.01.1997 року укладеного на товарній біржі «КАСКАД», та копію технічного паспорту на житловий будинок у якому 20.02.1997 року внесено зміни ОП ЗМБТІ, та зазначено власників по частки кожному, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Житловий будинок належав продавцю ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину по заповіту, виданого Вільнянською державною нотаріальною конторою за №536 від 10.09.1991 року, що підтверджується довідкою БТІ від 28.01.1997 за №1-89.

Крім того, відповідача ОСОБА_6 та ОСОБА_7 грошових коштів за придбання житлового будинку не сплачували, до будинку не вселялись, постійно та безперервно проживали у м.Запоріжжя, фактично договір виконаний не був, хоча відповідач ОСОБА_2 зареєстрований за адресою буд. АДРЕСА_1 .

Відповідно до Державного акту на право власності на землю серії ЗП 04У №5010437 позивач ОСОБА_1 є власником земельної ділянки загальною площею 0.3041 га з цільовим призначенням для ведення особистого підсобного господарства. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №293 у Петро-Михайлівськоій сільській ради від 8 березня 1995 року.

Рішенням сесії сьомого скликання Петро-Михайлівської сільської ради від 20 серпня 2020 року за №29 «Про приведення права власності на земельну ділянку у відповідність до вимог діючого законодавства ОСОБА_1 », за зверненням ОСОБА_1 , яка мешкає АДРЕСА_1 , з метою приведення права приватної власності на земельну ділянку серії ЗП 04У №5010437 від 28 березня 1995 року у відповідність до вимог діючого законодавства, сільською радою вирішено надати дозвіл ОСОБА_1 на приведення права приватної власності на землю у відповідність до вимог чинного законодавства та віднесено земельну ділянку до земель громадської забудови та до земель сільськогосподарського призначення (тобто землю під житловим будинком та огород).

За результатами чого було сформовано земельну ділянку площею 0.2012 га, кадастровий номер :08:003:0148 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

26.1.2021у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на вказану земельну ділянку, номер запису про право власності 40310811, у зв`язку із чим, склалась ситуація, коли земельна ділянка під житловим будинком належить позивачці, але документи на житловий будинок оформлені на відповідачів по справі.

Враховуючи вищевикладене позивач була змушена звернутись до суду для захисту права власності та просила суд визнати за нею право приватної власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , з усіма господарськими будівлями та спорудами.

Позивач та представник позивача до судового засідання не з`явились, від представника позивача адвоката Зіменко О.В. надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягають.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до судового засідання не з`явились, подали до суду заяви про визнання позовних вимог та розгляд справи за їх відсутності.

Дослідивши письмові матеріали справи та докази, що містяться в ній, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Крім того згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що Листом від 01.11.2024 №873/01-16 приватним нотаріусом Чепець О.С. Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області надано роз`яснення позивачці про те, що документом, що посвідчує право власності на житловий будинок, зареєстрований Товарною біржею «КАСКАД» 31 січня 1997 року за реєстраційним №Н-20, в подальшому зареєстрований ДО ЗМБТІ 20 лютого 1997 року в реєстрову книгу №2 №197, згідно якого ОСОБА_1 , продала, а ОСОБА_2 , ОСОБА_3 купили в спільну сумісну власність житловий будинок АДРЕСА_1 .

Згідно з п.4 прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року правовідносини, які виникли до 01 січня 2004 року регулюються законодавством, яке діяло на момент їх виникнення. Відповідно до ст.227 Цивільного кодексу Української РСР договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо б хоча б однією з сторін є громадянин. Згідно із ст.15 ЗЦ «Про товарну біржу» в редакції від 16 лютого 1993 року біржовою операцією визнається угода, якщо її учасниками є члени біржі; біржові операції дозволяється здійснювати тільки членам біржі або брокерам; відповідно до статті 16 ЗУ «Про товарну біржу» в редакції від 16 лютого 1993 року брокери є фізичними особами, зареєстрованими на біржі відповідно до її статуту, обов`язки яких полягають у виконанні доручень членів біржі, яких вони представляють, щодо здійснення біржових операцій для реєстрації на біржі.

01.11.2024 року позивач дізналась, що не власником будинку АДРЕСА_1 , та звернулась до сина (відповідача по справі) ОСОБА_2 , який надав позивачці реєстраційне посвідчення ОП ЗМБТІ від 20.02.1997 року, про реєстрація права власності на будинок АДРЕСА_1 за ним ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 ; договір купівлі-продажу від 31.01.1997 року укладеного на товарній біржі «КАСКАД», та копію технічного паспорту на житловий будинок у якому 20.02.1997 року внесено зміни ОП ЗМБТІ, та зазначено власників по частки кожному, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Житловий будинок належав продавця ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину по заповіту, виданого Вільнянською державною нотаріальною конторою за №536 від 10.09.1991 року, що підтверджується довідкою БТІ від 28.01.1997 за №1-89.

Про вказані обставини укладення на біржі належного їй житлового будинку, позивач не знала.

У розпорядження позивачки є Державний акт на право власності на землю серії ЗП 04У №5010437 відповідно до якого ОСОБА_1 є власником земельної ділянки загальною площею 0.3041 га з цільовим призначенням для ведення особистого підсобного господарства. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №293 у Петро-Михайлівськоій сільській ради від 8 березня 1995 року.

Відносячись до свого домоволодіння на праві приватної власності, рішенням сесії сьомого скликання Петро-Михайлівської сільської ради від 20 серпня 2020 року за №29 «Про приведення права власності на земельну ділянку у відповідність до вимог діючого законодавства ОСОБА_1 », рішенням сесії за звернення ОСОБА_1 , яка мешкає АДРЕСА_1 , з метою приведення права приватної власності на земельну ділянку серії ЗП 04У №5010437 від 28 березня 1995 року у відповідність до вимог діючого законодавства, враховуючи те, що цільове призначення земельної ділянки за державним актом не встановлено так як його існування не передбачене чинним законодавством, сільська рада вирішила: надати дозвіл ОСОБА_1 на приведення права приватної власності на землю у відповідність до вимог чинного законодавства та віднесено земельну ділянку до земель громадської забудови та до земель сільськогосподарського призначення (тобто землю під житловим будинком та огород).

За результатами чого було сформовано земельну ділянку площею 0.2012 га, кадастровий номер :08:003:0148 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

26.1.2022у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на вказану земельну ділянку, номер запису про право власності 40310811.

За умовами оскаржуваного договору купівлі-продажу зареєстрованого Товарною біржею «КАСКАД» 31 січня 1997 року за реєстраційним №Н-20, в подальшому зареєстрованого ЗМБТІ 20 лютого 1997 року в реєстрову книгу №2 №197, передбачено:

Пункт 6 Договору: житловий будинок відчужується за 12750 гривень в ціна 1996 року, які отримав продавець до підписання договору.

пункт 8 Договору «продавець зобов`язується звільнити будинок та виписати всіх проживаючих до 03 лютого 1997 року». Проте, позивач як проживала так і продовжує проживати у вказаному житловому будинку, користується ним, відноситься як до своєї власності.

Пунктом 11 вказаного договору передбачено, що сторони договору попереджені про фальсифікацію та надання недостовірної інформації в документ, який підтверджує правочин, попереджені про кримінальну відповідальність.

Пункту 12 договору: сторони повинні керуватися ЦК щодо усього, що не передбачено договором, шляхом звернення до суду.

На момент виникнення правовідносин підлягали регулюванню за нормами ЦК УРСР.

Згідно зі ст. 153 ЦК України (в редакції 1963 року), який діяв на момент укладення правочину та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР 1963 року, що діяв на час укладення договору купівлі-продажу від 20.07.2001 року, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 47 УРСР (в редакції 1963 року) нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу.

Питання форми «біржових угод» за Законом України «Про товарні біржі» та ЦК УРСР в ред..1963 року, зі змінами.

Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню (Абзац 5 статті 15 ЗУ «Про товарні біржі» в редакції 16.02.1993).

Договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин (Стаття 227 ЦК УРСР 1963 року ).

Відповідно до постанова Касаційного цивільного суду в складі Верховного суду від 21 липня 2021 р. (провадження №61-10287св20) справа №640/3509/19:

-Стаття 227 ЦК УРСР має спеціальний характер відносно статті 15 ЗУ «Про товарі біржі».

-Договір купівлі-продажу житлового будинку укладений на біржі в простій письмовій формі, може бути визнаний недійсним.

Ст.224 ЦК (1963 року) було передбачено, за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст.47,46 ЦК УРС від 1963 року, в ред.1996 року, передбачено, що н отаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу (ст.47).

Недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону. По недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом. (ст.48). проте, в даному випадку грошові кошти за придбане майно не передавались, а будинок не вибував із власності позивача. Жодних юридичних наслідків після укладення договору купівлі-продажу не наступило.

Правові наслідки недодержання сторонами при вчиненні правочину вимог закону врегульовані параграфом 2 Глави 16 Розділу ІV Книги першої ЦК України і зводяться до визнання правочину недійсним за позовом однієї із сторін правочину або іншої заінтересованої особи, підставою для чого є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК. Як зазначено в статті 47 ЦК Української РСР, що діяв на момент виникнення спірних правовідносин, нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин, за змістом статті 227 ЦК Української РСР. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Аналогічні положення містить статті 657 ЦК України, відповідно до якої договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Договори, зареєстровані на біржі, не прирівнюються до нотаріально посвідчених, в зв`язку з чим необхідно дотримуватися законодавчо встановленої форми угод про відчуження нерухомого майна незалежно від місця, де ці угоди укладаються. Таким чином, договори щодо придбання на біржових торгах об`єктів нерухомого майна вимагають оформлення в письмовій формі та підлягають нотаріальному посвідченню.

Щодо обраного позивачем способу захисту цивільних прав - про визнання права власності на житловий будинок з усіма господарськими будівлями та спорудами, суд виходить з таких міркувань.

За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

У статті 392 ЦК України вказано, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Суб`єктом вимог про визнання права власності може будь-яка особа, яка вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів у третіх осіб або претензіями третіх осіб чи необхідністю отримати правовстановлюючі документи.

Позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності. Позивачем у позові про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних відносин, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. Відповідачем у позові про визнання права власності виступає будь-яка особа, яка сумнівається в належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності володіння, користування і розпорядження таким майном, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин.

Спосіб захисту, передбачений статтею 392 ЦК України є різновидом загального способу захисту - визнання права, а тому його може бути використано в зобов`язальних відносинах за відсутності іншого, крім судового, шляху відновлення порушеного права.

Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право в т.ч. володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами.

Захист майнових прав здійснюється в порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах, визначених цивільним законодавством.

Відповідно до ст.151 ЦК Української РСР (1963) (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин за всім текстом рішення суду в силу зобов`язання одна особа (боржник) зобов`язана вчинити на користь іншої особи (кредитора) певну дію, як-от: передати майно, виконати роботу, сплатити гроші та інше або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з договору або інших підстав, зазначених у статті 4 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 128 ЦК УРСР 1963 року право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речей набувачеві, а так само здача транспортній організації для відправки набувачеві і здача на пошту для пересилки набувачеві речей, відчужених без зобов`язання доставки. До передачі речей прирівнюється передача коносаменту або іншого розпорядчого документа на речі.

За змістом статей 128, 153 ЦК УРСР 1963 року право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах.

Оскільки за матеріалами цивільної справи, обставин передачі речі спірного майна судом не встановлено та обставини того, що спірне майно відповідачам не передавалось, відповідачами не оспорюється, суд приходить до висновку, що відповідачі за наслідками укладеної угоди не набули права власності на спірне майно.

Позивач, з урахуванням принципу правової визначеності, має обґрунтовані та законні сподівання на реалізацію права власності відносно спірного майна, визнання за позивачем права приватної власності на житловий будинок, за обставин того, що право власності в силі ст.128 ЦК УРСР до відповідачів не переходило, на переконання суд є належним способом захисту за зазначеними цивільно-правовими відносинами.

З урахуванням вищезазначеного, суд приходить до висновку про обґрунтованість позову та його задоволення.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 141, 259, 265, 268, 354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , про захист права власності задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , з усіма господарськими будівлями та спорудами.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 05.03.2025.

Суддя Євген Миколайович Капітонов

05.03.2025