КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/3864/2025 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - ОСОБА_4 , про виселення,

в с т а н о в и в:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним вище позовом, в якому просив виселити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 із квартири АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтував тим, що він є користувачем квартири АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 є його батьком, а відповідачка ОСОБА_3 - дружиною батька.

В травні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про визнання за ним права користування вказаною квартирою.

Рішенням суду від 22 серпня 2021 року у справі № 752/11623/21 позовні вимоги ОСОБА_2 були задоволені, визнано за ним право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_2 .

На підставі зазначеного судового рішення відповідач вселився у спірну квартиру.

Проте, постановою Київського апеляційного суду від 18 липня 2023 року рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 серпня 2021 року скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Виходячи з наведеного позивач вважає, що відповідачі без належних правових підстав проживають у спірній квартирі, а тому відповідно до частини третьої статті 116 ЖК України підлягають виселенню без надання іншого житла, оскільки самоправно зайняли жиле приміщення.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 15 жовтня 2024 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Любаренка І.О. просить зазначене судове рішення скасувати з мотивів невідповідності висновків суду першої інстанції обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що звертаючись до суду, як правову підставу позову позивач визначив частину третю статті 116 ЖК України, відповідно до якої осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Відповідач ОСОБА_2 отримав від нього та його брата - ОСОБА_5 три квартири, які в подальшому переоформив або на свою дружину ОСОБА_3 або на її родичів. Однак, продовжує системно вимагати кошти та різне майно, для чого за останні три роки відповідачі подали до суду 35 позовних заяв з будь-яким предметом позовних вимог.

При цьому відповідач та його дружина проживають у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , до якої не мають жодного відношення та право на яку належить ОСОБА_1 та ОСОБА_5 .

У відзивах на апеляційну скаргу відповідачі просять в задоволенні вказаної апеляційної скарги відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін та/або закрити апеляційне провадження у справі.

Посилаються на те, що ОСОБА_1 не проживає у спірній квартирі з 2017 року і знятий з реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 , з 08 червня 2021 року за власним бажанням, а тому є неналежним позивачем у справі.

Через зазначене відповідачі вважають, що апелянт не довів фактів порушення судом його прав та інтересів, він є неналежним позивачем, а тому не може оскаржувати законність чи обґрунтованість рішення, яке стосується прав інших осіб, які беруть участь у справі.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач та його представник - адвокат Любаренко І.О. доводи апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 надіслали клопотання про відкладення (перенесення) розгляду справи у зв`язку із хворобою кожного із них.

Оскільки наведені причини неможливості явки відповідачів та третьої особи для участі у судовому розгляді справи в суді апеляційної інстанції не підтвердженні жодними доказами, з огляду на належне повідомлення зазначених учасників справи про дату, час та місце розгляду справи та викладення їх позиції у тексті відзивів на апеляційну скаргу, беручи до уваги положення статті 372 ЦПК України, строки розгляду справи, а також, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи і ухвалила проводити судове засідання за відсутності осіб, які не з`явилися до апеляційного суду.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторони позивача в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзивів на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач ОСОБА_2 вселився у квартиру АДРЕСА_1 на підставі ордеру від 12 лютого 1981 року, як член сім`ї наймача житлового приміщення - ОСОБА_6 (діда позивача та батька відповідача), проте у 2018 році він переїхав на проживання до іншої квартири, в якій значився зареєстрованим. Таким чином, ОСОБА_2 втратив право користування спірним житлом у 2018 році.

У квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2 знову вселився на підставі рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 вересня 2021 року у справі № 752/11623/21, яким визнано за ним право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 .

Згодом зазначене судове рішення було скасоване постановою Київського апеляційного суду від 18 липня 2023 року у справі № 752/11623/21 та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Встановивши вказані обставини, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_2 не набув права користування спірною квартирою, оскільки відпала правова підстава для вселення до неї, а саме скасовано судове рішення, яке надало йому право на користування вказаною квартирою. Також суд виходив з безпідставності проживання у квартирі ОСОБА_3 , оскільки відсутні відомості про те, що вона вселилась у спірну квартиру, як член сім`ї наймача, за письмовою згодою всіх членів сім`ї.

Разом із тим, суд першої інстанції зазначив, що позивачем заявлено вимогу про виселення відповідачів зі спірної квартири, проте не зазначено з наданням чи без надання іншого житлового приміщення, хоча саме такі способи захисту права є ефективними та належними. Суд самостійно не може обирати спосіб захисту порушених прав, а тому, діючи до відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, дійшов висновку, що у задоволенні вимог позивача про виселення відповідачів слід відмовити.

Проте колегія суддів не може в повній мірі погодитись із такими висновками суду першої інстанції з таких підстав.

За правилом частин першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно статті 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

За статтею 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Частиною четвертою статті 311 ЦК України передбачено, що фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

За статтею 18 ЖК України управління житловим фондом здійснюється власником або уповноваженим ним органом у межах, визначених власником.

Статтею 58 ЖК України передбачено, що на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Відповідно до статті 61 ЖК України договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Як убачається із матеріалів справи, спірне житло, з якого позивач просить виселити відповідачів, не перебуває у власності жодної із сторін, займається мешканцями квартири, як членами сім`ї наймача на підставі договору найму, який був укладений наймачем ОСОБА_6

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Із інформації, наданої Голосіївською районною в м. Києві державною адміністрацією, станом на 23 січня 2023 року у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані такі особи: ОСОБА_2 з 27 червня 2022 року, ОСОБА_5 з 20 жовтня 1994 року, ОСОБА_7 з 19 лютого 2019 року, ОСОБА_4 з 30 липня 1985 року, ОСОБА_8 з 19 квітня 2001 року, ОСОБА_9 з 22 липня 1993 року. ОСОБА_1 був зареєстрований за вказаною адресою з 20 жовтня 1994 року по 08 червня 2021 року (а.с. 131, т. 1).

Відповідно до статей 64 та 65 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї.

Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, які вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Тобто всі вказані вище особи мають право на користування спірною квартирою.

Стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

При подачі позову перш за все позивач має зазначити яке його право порушене відповідачами і обґрунтувати, що саме в обраний ним спосіб, це порушене право може бути відновлено.

ОСОБА_1 подав позов про виселення відповідачів, проте у позовній заяві не вказав на захист якого права заявлений цей позов і якими діями відповідачів це право було порушене. У позовній заяві ОСОБА_1 не вказав, яке він має відношення до спірної квартири і які його права порушують відповідачі, вселившись у квартиру.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1 на час подання позову зареєстрований не був і зареєструвався в ній лише 23 серпня 2024 року.

При з`ясуванні цих обставин в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 зазначив, що він був зареєстрований у спірній квартирі з 1994 року. Проте на підставі рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 серпня 2021 року (справа № 752/11623/21) він був визнаний таким, що втратив право користування спірною квартирою. У подальшому, це судове рішення було скасоване постановою Київського апеляційного суду від 18 липня 2023 року. І хоча він відновив свою реєстрацію у квартирі лише у серпні 2024 року, позивач вважав, що на час пред`явлення позову в цій справі він мав право користування спірною квартирою.

Разом з тим, доведення позивачем свого права на користування спірною квартирою, яке надає йому реєстрація його місця проживання, не звільняє його від обов`язку зазначити на захист якого права він звернувся до суду із позовом, ким і в який спосіб було порушене право позивача і в якій спосіб це право підлягає відновленню.

Як було встановлено судом, станом на січень 2023 року у квартирі були зареєстровані шість осіб.

В позовній заяві позивач зазначив низку судових справ, в яких вирішувались спори між ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 стосовно користування спірною квартирою. Інші зареєстровані у квартирі особи не були сторонами в заявлених спорах.

Відповідач ОСОБА_2 зареєстрований у спірній квартирі на підставі рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 вересня 2021 року (справа № 752/11623/21), яким за ним визнано право користування вказаною квартирою. Підставою для пред`явлення цього позову ОСОБА_2 вказував те, шо він вселився у спірну квартиру в 2017 році до своєї сестри ОСОБА_4 , з тих пір проживає у цьому помешканні, проте його син - ОСОБА_1 не дає своєї згоди на його реєстрацію у спірній квартирі. ОСОБА_1 вказане рішення в апеляційному порядку не оскаржував.

В подальшому, постановою Київського апеляційного суду від 18 липня 2023 року вказане рішення було скасоване за апеляційною скаргою ОСОБА_5 з тих підстав, що останній не був залучений до розгляду справи як особа, яка має зареєстроване місце проживання в квартирі і прав та обов`язків якого стосується рішення суду.

Також рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 25 квітня 2024 року (справа № 752/10476/20) було відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_10 про стягнення коштів на утримання майна. Підставою для пред`явлення позову в зазначеній справі ОСОБА_2 зазначав те, що він вселився у квартиру АДРЕСА_1 в 2017 році внаслідок неправомірних дій ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_10 , які обмежили його у користуванні іншою квартирою АДРЕСА_3 . Іншого місця проживання він не мав, отже змушений був проживати у квартирі АДРЕСА_1 разом із своєю сестрою - ОСОБА_4 і поніс витрати на ремонт вказаної квартири, які просив стягнути з відповідачів в рівних частках. Суд відмовив у задоволенні позову з тих підстав, що позивач не є наймачем чи власником спірної квартири, не надав суду допустимих та достовірних доказів на підтвердження того, яким чином відповідачі порушують його права чи законні інтереси, а також докази ухилення відповідачів від добровільного надання коштів.

Отже, наведеними судовими рішеннями доводиться, що відповідач ОСОБА_2 вселився у спірну квартиру задовго до ухвалення Голосіївським районним судом м. Києва рішення від 22 вересня 2021 року у справі № 752/11623/21 і це рішення не було підставою для вселення ОСОБА_2 в спірну квартиру, а було лише підставою для його реєстрації у цій квартирі.

Розпорядженням Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації № 247 від 08 червня 2023 року «Про зміну договору найму» змінено договір найму ОСОБА_2 , який родиною із шести осіб (він, сестра, син, онук та дві племінниці) мешкають в трикімнатній квартирі АДРЕСА_1 у зв`язку зі смертю квартиронаймача ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Тобто на час ухвалення оскаржуваного рішення відповідач ОСОБА_2 є квартиронаймачем спірної квартири.

Враховуючи те, що квартиронаймач і члени сім`ї квартиронаймача користуються однаковими правами і мають однакові обов`язки, між ними, а також іншими особами, які проживають в квартирі, можуть виникати спори з приводу користування квартирою і ці спори підлягають розгляду в судовому порядку.

Так, квартиронаймач і член сім`ї квартиронаймача можуть пред`являти позови на захист свого права користування квартирою, як-то встановлення порядку користування квартирою, усунення перешкод у користуванні квартирою. Способами захисту може бути визнання таким, що втратив право користування квартирою, вселення або виселення.

Звертаючись до суду, позивач у позовній заяві викладає предмет і підставу позову. Підставою позову є обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги і докази, що стверджують позов, зокрема, факти матеріально-правового характеру, що визначаються нормами матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, їх виникнення, зміну, припинення. Предмет і підстава позову сприяють з`ясуванню наявності і характеру спірних правовідносин між сторонами, застосуванню необхідного способу захисту права, визначенню кола доказів, необхідних для підтвердження наявності конкретного цивільного права і обов`язку.

Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами (рішення Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1994 року у справі Van de Hurk v. the Netherlands («Ван де Гурк проти Нідерландів»), № 288).

Таким чином, в позовній заяві позивач має вказати на якій підставі у нього виникло право користування житлом, які особи також мають право на користування цим житлом і які особи фактично користуються житлом, чиїми і якими саме діями порушуються права позивача на користування житлом, в чому це проявляється. І тільки після цього позивач має обрати спосіб захисту, який відновить його право.

Позивач в позові не вказав чи проживає він фактично у квартирі і внаслідок вселення відповідачів йому створюються перешкоди у фактичному користуванні квартирою, чи порушення прав позивача полягає в тому, що внаслідок реєстрації ОСОБА_2 в квартирі позивач несе додаткові витрати на оплату комунальних послуг, чи реєстрація ОСОБА_2 в квартирі зменшує частку позивача у праві власності в квартирі у випадку її подальшої приватизації, або інші підстави, які б надали суду можливість перевірити відповідність обраного позивачем способу захисту порушеному праву і оцінити пропорційність втручання в права сторін.

Відповідно частини четвертої і п`ятої статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись у судовому порядку.

У статті 114 ЖК України передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства при ухваленні судового рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, а правом визначати предмет та підставу позову наділений виключно позивач (статті 13, 43, 49, 175 ЦПК України).

Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 просив суд виселити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 із квартири АДРЕСА_1 на підставі частини третьої статті 116 ЖК України, тобто без надання їм іншого жилого приміщення, оскільки, на його думку, вони зайняли її самоправно - на підставі судового рішення, яке у подальшому було скасовано в апеляційному порядку.

Частиною третьою статті 116 ЖК України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Верховний Суд у постанові від 31 березня 2020 року у справі № 630/588/17 зробив правовий висновок, що самоуправними визнаються дії, що свідчать про заняття житлового приміщення особою, яка усвідомлювала, що права на це вона не мала, або зайняла помешкання після відмови відповідного органу в його наданні. Вселення громадян у житлове приміщення не на підставі ордера, а на підставі іншого адміністративного акту (наприклад, письмового дозволу відповідної посадової особи) або рішення некомпетентного органу і таке інше не є самоуправним вселенням. Якщо ж особа зайняла житлове приміщення без ордера, але на підставі якогось дозволу, така особа не може вважатися такою, що самоуправно зайняла житлове приміщення.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом і в постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 404/5255/16.

В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Водночас, як було зазначено вище, судове рішення у справі № 752/11623/21 не було підставою для вселення, а лише підтвердило право ОСОБА_2 на користування квартирою і стало підставою для його реєстрації в цьому помешканні. Отже, само по собі скасування цього рішення в апеляційному порядку не може бути підставою для виселення ОСОБА_2 .

Крім того, навіть встановлення факту самовільного зайняття житлового приміщення не є безумовною підставою для виселення особи, оскільки формальне розуміння закону не може бути вищим за ідею справедливості, а тому в такому випадку підлягає застосуванню принцип «пропорційності» між застосованими методами та правами особи на житло.

Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року зазначав, що поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було в законному порядку встановлене, а залежить від фактичних обставин, а саме - існування достатніх і тривалих зв`язків із конкретним місцем. Утрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання в право на житло.

Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, безумовно має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.

З огляду на викладене, помилковим є висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 з тих підстав, що в прохальній частині позовної заяви ним не було зазначено з наданням чи без надання іншого житлового приміщення він просить виселити відповідачів зі спірної квартири. При відмові у задоволенні позову слід було виходити з того, що позивач у позовній заяві не навів вагомі підстави для того, щоб виселити відповідачів із квартири.

Позивач ОСОБА_1 , приймаючи участь у справі № 752/11623/21 в якості співвідповідача, не оскаржував рішення суду від 22 вересня 2021 року про визнання за ОСОБА_2 права користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 , і матеріали справи не містять доказів його заперечень щодо незаконного проживання відповідачів у спірній квартирі.

Крім того, відповідач мав достатні та триваючі зв`язки з місцем проживання у спірній квартирі, а розпорядженням Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації № 247 від 08 червня 2023 року «Про зміну договору найму» змінено договір найму ОСОБА_2 , який родиною із шести осіб (він, сестра, син, онук та дві племінниці) мешкають в трикімнатній квартирі АДРЕСА_1 у зв`язку зі смертю квартиронаймача ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Доказів того, що вказане вище розпорядження визнано незаконним чи є скасованим у встановленому законом порядку в матеріалах справи немає.

Статтею 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ.

Колегія суддів наголошує, що виконуючи завдання цивільного судочинства, окрім основних принципів: справедливості, добросовісності та розумності, суд керується аксіомою цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», яка означає: «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права».

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом принципу верховенства права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності в такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 лише зазначив історію взаємовідносин між сторонами, в тому числі майнових, і констатував факт, що 18 липня 2023 року було скасовано в апеляційному порядку рішення суду від 22 вересня 2021 року про визнання за його батьком - ОСОБА_2 права користування спірним житловим приміщенням. Разом з тим, позивач не довів у судовому засіданні порушення його прав відповідачами.

ОСОБА_1 та його представник - адвокат Любаренко І.О. у позовній заяві не аргументували ані мету, яку вони переслідували, подавши позов про виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 із квартири, яка перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Києва та якою користуються інші особи, без надання відповідачам іншого житлового приміщення, не зазначили на захист якого саме права позивача пред`явлено цей позов з огляду на те, що правовідносини виникли із договору найму, а на час пред`явлення позову у вересні 2023 року ОСОБА_1 не був зареєстрований у спірній квартирі, не вказали про співмірність такого виселення відповідній меті з урахуванням того, що обґрунтування пропорційності виселення є обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції, а позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до змісту статей 15, 16 ЦК України матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення. Подібні за змістом висновки, викладено у постановах Верховного Суду від 05 квітня 2018 року у справі № 910/9256/17 та від 28 листопада 2018 року у справі № 924/374/17.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного по суті висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виселення, однак помилився щодо мотивів такого висновку, у зв`язку з чим оскаржуване судове рішення підлягає зміні в мотивувальній частині.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина четверта статті 376 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову з мотивів, наведених в цьому рішенні, ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та з порушенням норм матеріального і процесуального права, а відтак не може бути залишене в силі та відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає зміні шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

Відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України підстав для нового розподілу судових витрат у цій справі немає, оскільки як і в суді першої інстанції у задоволенні позовних вимог відмовлено, а змінюються лише мотиви такої відмови.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2024 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В решті рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2024 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 28 лютого 2025 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній