КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/5818/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2025 року місто Київ

справа № 761/46739/24

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Левенця Б.Б., Ратнікової В.М.

за участю секретаря судового засідання - Балкової А.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 03 січня 2025 року про відмову у відкритті провадження у справі, постановлену під головуванням судді Пономаренко Н.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», Державного підприємства «Сетам» про визнання дій незаконними та скасування електронних торгів,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2024 року позивач звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до відповідачів, в якому просив:

визнати незаконними дії АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ДП «СЕТАМ» щодо організації та проведення електронних торгів (аукціону) за замовленням АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з продажу права вимоги до ТОВ «БОРІВАЖ» за кредитними договорами №DNHSLON06941 від 13 грудня 2016 року; №Б043Г/С від 26 серпня 2008 року; №Б045Г/С від 04 лютого 2010 року, інформація про який розміщено на сайті ДП «СЕТАМ» за посиланням https://setam.net.ua/auction/554459 (номер лоту 558280) з назвою «Добровільний продаж. Редукціон. Права вимоги за кредитними договорами юридичної особи», який опубліковано ІНФОРМАЦІЯ_1 о 16:58 години;

скасувати відкриті торги (електронний аукціон) номер лоту 558280, інформація про який розміщено на сайті ДП «СЕТАМ» за посиланням https://setam.net.ua/auction/554459, з назвою «Добровільний продаж. Редукціон. Права вимоги за кредитними договорами юридичної особи» та зняти з продажу (відступлення) права вимоги за кредитними договорами №DNHSLON06941 від 13 грудня 2016 року; №Б043Г/С від 26 серпня 2008 року; №Б045Г/С від 04 лютого 2010 року, які укладено між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ТОВ «БОРІВАЖ», з відповідним забезпеченням, які об`єднані в один Лот.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 03 січня 2025 року відмовлено у відкриті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 .

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_1 - Закаблуківська О.А. подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просила скасувати вказану ухвалу суду та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалася на те, що суд першої інстанції дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають розгляду в господарському судочинстві, оскільки в даному випадку правовідносини виникли між учасником, який вибув, а саме фізичною особою ОСОБА_1 , що пов`язані із діяльністю юридичної особи - відповідача АТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Вважає, що судом не взято до увагу, що позивач ОСОБА_1 звернувся з дійсним позовом з метою захисту власних прав та інтересів, а саме запобіганню виникнення до нього як учаснику банку, який вибув, вимоги про відшкодування шкоди на підставі ст.58 Закону України «Про банки і банківську діяльність», а не щодо здійснення господарської діяльності AT КБ «ПРИВАТБАНК».

Вказувала, що вимога до позивача ОСОБА_1 про відшкодування шкоди може виникнути саме у разі вчинення відповідачами дій які є предметом позову та оскаржуються позивачем, а саме відчуження знеціненого діями юристів АО «ЕЛ АЙ ГРУП» активу банку на користь єдиного учасника електронних торгів з покроковим зниження початкової (стартової) ціни цього активу до його мінімальної вартості, що призведе до усунення конкуренції на електронних торгах, спотворення їх результатів і виключенню можливості отримати найбільш ефективний результат з продажу.

Зазначала, що між позивачем ОСОБА_1 та відповідачам AT КБ «ПРИВАТБАНК» і ДП «СЕТАМ» відсутні будь-які відносин зобов'язально-правового характеру, в тому числі пов`язані з позичальником ТОВ «Боріваж».

Вважає, що оскарження незаконних дії AT КБ «ПРИВАТБАНК» з продажу права вимоги до ТОВ «Боріваж» за кредитними договорами жодним чином не змінює стан ТОВ «Боріваж» та не порушує його права чи інтереси, оскільки відповідно ч.1 ст.516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Посилалася на те, що правовідносини сторін, в яких виник спір, не стосуються участі позивача в господарській діяльності юридичної особи AT КБ «ПРИВАТБАНК», як пов`язаної з ним особою, оскільки у період з 30 травня 2015 року по 20 грудня 2016 року він був лише Членом Наглядової Ради ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», який вибув, а тому на підставі Закону України «Про банки і банківську діяльність» до нього можуть виникнуть вимоги про відшкодування шкоди.

17 лютого 2025 року від відповідача АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Представник позивача в судовому засіданні суду апеляційної інстанції підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Представник відповідача АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заперечувала проти доводів апеляційної скарги.

Відповідач ДП «СЕТАМ» в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Колегія суддів вважає можливим розглядати справу у його відсутність на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції посилався на п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України та виходив з того, що даний спір повинен розглядатися в порядку господарського, а не цивільного судочинства.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалі всправи, позивач, звертаючись до суду з даним позовом, вказував на те, що він подає позов як пов'язана з банком особа, оскільки він був з 30 травня 2015 року Членом Наглядової Ради ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» і рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №2894 від 20 грудня 2016 року його повноваження припинено, тобто ОСОБА_1 є учасником АТ КБ «ПРИВАТБАНК», членом Наглядової Ради, який вибув.

В обґрунтування позовних вимог, якими фактично оскаржуються дії АТ КБ «ПРИВАТБАНК»у зв'язку із здійсненням господарської діяльності, позивачем вказано, зокрема, що: бездіяльність АТ КБ «ПРИВАТБАНК» призвела до повного знецінення активів ТОВ «БОРІВАЖ» та унеможливлення задоволення грошових вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК»; власники ТОВ «Боріваж» за рахунок невтручання з боку АТ КБ «ПРИВАТБАНК» вчинили низку дій, направлених на активне знецінення вартості застави, зокрема частки у статутному капіталі ТОВ «АГРОТЕРМІНАЛ ЛОГІСТІК»; АТ КБ «ПРИВАТБАНК» спеціально затягує розгляд судових справ про стягнення кредитної заборгованості з ТОВ «БОРІВАЖ»; з боку АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не вчинялись релевантні заходи, спрямовані на швидке погашення кредитної заборгованості ТОВ «БОРІВАЖ», в тому числі щодо звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення кредитної заборгованості перед державним банком; АТ КБ «ПРИВАТБАНК» абсолютно не заінтересоване у погашенні кредитної заборгованості з боку ТОВ «БОРІВАЖ», яка складає майже 5 млрд. грн.

Статтею 124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського й адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб'єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

ЦПК України визначає юрисдикцію і повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У частині 1 статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Таким чином, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Відповідно до ч.1 ст.4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Згідно з п.3 ч.1 ст.20 ГПК України, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.

Суд першої інстанції вірно взяв до уваги, що хоча позивач і не вказує ТОВ «БОРІВАЖ», як сторону або третю особу в позові, однак, виходячи із фактичного змісту позовних вимог та їх обґрунтувань вбачається, що позовні вимоги стосуються ТОВ «БОРІВАЖ».

Позивачем у позовній заяві зазначено, що в провадженні Господарського суду Дніпропетровської області ухвалою від 24 квітня 2023 року у справі №904/1926/23 відкрито провадження у справі про банкрутство ТОВ «БОРІВАЖ» (код ЄДРПОУ-32307678).

Враховуючи предмет та підстави заявлених позовних вимог у даній справі, мотиви, покладені в їх обґрунтування, а також правовідносини, які виникли між учасником АТ КБ «ПРИВАТБАНК», членом Наглядової Ради, який вибув, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що за своїм суб`єктним складом справа повинна розглядатися в порядку господарського судочинства.

За таких обставин, оскільки спір у даній справі не підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства, а тому доводи апеляційної скарги є необґрунтованими.

Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст.6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що ухвала Шевченківського районного суду міста Києва від 03 січня 2025 року постановлена з дотриманням норм процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги представника позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 03 січня 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 27 лютого 2025 року.

Головуючий:

Судді: