Справа № 145/1946/24
Провадження № 22-ц/801/452/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ратушняк І. О.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2025 рокуСправа № 145/1946/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сала Т.Б., суддів Берегового О.Ю., Панасюка О.С., секретар Луцишин О.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 04 грудня 2024 року, ухвалене суддею Ратушняком І.О., в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування шкоди,

встановив:

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, в якому просила стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - АТ «Українська залізниця») на її користь 300 000 гривень відшкодування моральної шкоди, завданої смертю сина.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначила, що 17 січня 2023 року на залізничній станції «Калинівка 1» у м. Калинівка Хмільницького району Вінницької області відбувся наїзд вантажного потягу №1931 «Жмеринка-Козятин» у складі Локомотива ВЛ 80-545 під керуванням машиніста ОСОБА_2 на ОСОБА_3 , який перебував біля залізничної колії та від отриманих ушкоджень помер на місці події.

ОСОБА_1 вказує, що внаслідок смерті ОСОБА_3 їй, як матері, було спричинено моральну шкоду. При визначенні розміру моральної шкоди позивачка виходила з того, що:

- вона втратила рідного сина, що для матері є найгіршою подією в житті, вона відчуває сум, біль та страждання;

- її сталий життєвий устрій непоправно змінено з незалежних від неї обставин;

- вона проживала з загиблим однією сім?єю (крім часу коли він був роботі), вони були пов?язані спільним побутом та проживанням, крім безпосередньо кровного споріднення та зв`язку;

- вона залишилася одна, в неї не було інших дітей, що призводить до почуття самотності та постійного психологічного дискомфорту;

- внаслідок смерті сина вона назавжди позбавлена можливості отримувати від сина підтримку та допомогу;

- загиблий був дуже працьовитий, працював охоронцем та мав доходи;

- вона є пенсіонером і мала правомірні сподівання отримувати від сина допомогу;

- попередній стан ніколи не може бути відновлений, оскільки смерть є невідворотною і непоправною втратою, вона до кінця життя буде відчувати біль, сум та страждання;

- емоції, пов`язані зі смертю, є особливими емоціями, які неможливо порівняти з будь-якими іншими стражданнями через їх глибину і тяжкість;

- передчасна смерть сина стала різкою психотравматичною подією.

Встановити ціну людського життя неможливо, як і неможливо точно оцінити завдану моральну шкоду, будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. З урахуванням наведеного, невідновності заподіяної шкоди, її тривалості глибини страждань, позивачка оцінює розмір грошового відшкодування завданої моральної шкоди у грошовому еквіваленті 300 000 гривень. Вважає, що такий розмір є розумним, справедливим і зможе хоча б частково допомогти організації свого життя після тяжкої втрати.

Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 04 грудня 2022 року позов задоволено частково.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 , на відшкодування моральної шкоди, завданою смертю сина, 150 000 (сто п`ятдесят тисяч) гривень, а також на користь держави судовий збір в сумі 1500 (одна тисяча п`ятсот) гривень.

Не погодившись із вказаним рішенням, АТ «Українська залізниця» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції повністю та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. В іншій частині рішення суду просить залишити без змін. Також просить стягнути з позивача на його користь понесені судові витрати.

У скарзі зазначає, що судом не було взято до уваги доводи відповідача з приводу того, що АТ «Українська залізниця» в силу вимог ч. 1 ст. 1193, ч. 5 ст.1187 ЦК України має бути звільнено від майнової відповідальності, оскільки загибель потерпілого сталася внаслідок умисного порушення ним Правил поведінки громадян на залізничному транспорті. У діях ОСОБА_3 наявна інтелектуальна ознака умислу, що повністю виключає можливість настання цивільно-правової відповідальності з боку відповідача, і суд безпідставно кваліфікував перебування ОСОБА_3 на залізничній колії як грубу необережність. Розмір морального відшкодування суд визначив всупереч вимогам розумності і справедливості, нехтуючи майновим інтересам відповідача, за незрозумілими розрахунками, без будь-якого обґрунтування.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, встановивши, що ОСОБА_1 була матір`ю ОСОБА_3 дійшов висновку про те, що заподіяна позивачу моральна шкода внаслідок загибелі сина підлягає відшкодуванню відповідачем, оскільки представник останнього у судовому засіданні не довів, що шкода була завдана внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, та з врахуванням засад розумності, виваженості та справедливості, глибини фізичних та душевних страждань позивача, грубої необережності потерпілого, суд вважав, що заявлена до стягнення моральна шкода підлягає зменшенню до 150 000 грн.

Апеляційний суд погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції, оскільки він зроблений з урахуванням норм матеріального права у спірних правовідносинах.

Судом першої інстанції встановлено, що близько 06 години 07 хвилин 17 січня 2023 року на залізничній колії поблизу будівлі залізничної станції «Калинівка 1» у м. Калинівка Хмільницького району Вінницької області стався наїзд вантажного потягу №1931 «Жмеринка-Козятин», у складі локомотива БЛ 80-545 та 53 вантажних вагонів, який під керуванням машиніста ОСОБА_2 рухався у напрямку залізничної станції «Вінниця», на ОСОБА_3 , що в стані алкогольного сп`яніння під час руху потяга наблизився до залізничної колії.

Внаслідок наїзду ОСОБА_3 від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці пригоди.

17.01.2023 за вказаним фактом було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000111 та розпочато досудове розслідування.

Згідно висновку судово-медичної експертизи №10 від 17.02.2023 на трупі ОСОБА_3 виявлена сполучна травма тіла: закрита черепно-мозкова травма, садна голови, крововилив в м`які покрови голови зі сторони їх внутрішньої поверхні, перелом кісток основи черепа, забій головного мозку, поширений субарахноїдальний крововилив, крововилив в шлуночки мозку; закрита хребетно-спинномозкова травма-перелом хребта на рівні 2-3 грудних хребців з повним розривом спинного мозку; закрита тупа травма грудної клітки-поперечний перелом грудини в середній частині, множинні переломи ребер з обох сторін по декількох анатомічних лініях з розривами костальної плеври та крововиливами в місцях переломів; закрита тупа травма живота, розрив печінки, розрив селезінки; ознаки струсу тіла; відкритий перелом кісток правого ліктьового суглоба; відкритий уламковий перелом лівої стегнової кістки; закритий перелом кісток лівого гомілкостопного суглоба; травматична ампутація правої нижньої кінцівки на рівні середньої третини правого стегна; множинні переломи кісток тазу; забійно-рвані рани обох стоп; множинні садна тулуба, верхніх та нижніх кінцівок.

Виявлена на трупі ОСОБА_3 травма виникла внаслідок травмування потягом, про що свідчать характерні ознаки виявлені на селекції, а також обставини випадку. Вказана травма належить до тяжких тілесних ушкоджень як несумісних з життям та стоїть у причинному зв' язку зі смертю.

Причиною смерті ОСОБА_3 стала сполучна травма тіла, а між сполучною травмою тіла та смертю ОСОБА_3 є прямий причинний зв`язок.

Вказаною постановою встановлено, що у даній ситуації ОСОБА_3 мав діяти згідно пунктів 2.1, 2.2, 2.3, 2.5, 2.6, 2.20 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України. Пригода сталася внаслідок грубих порушень правил безпеки на залізничному транспорті Паламарчуком Є.В., які призвели до загибелі останнього.

Таким чином, в діях машиніста потягу ОСОБА_2 не вбачається порушень правил безпеки залізничного транспорту, які б перебували у причинному зв`язку з наслідками, тобто, відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 276 КК України.

Постановою ст. слідчого відділу СУ ГУНП у Вінницькій області Потребчука О.О. від 29.09.2023 закрито кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0000111 за ч. 3 ст. 276 КК України (а.с.33-39).

Згідно копії довідки про причину смерті від 18.01.2023, ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , причина смерті - сполучна травма тіла (а.с.5).

Факт смерті підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 20.01.2023, відповідно до якого ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Калинівка Хмільницького району Вінницької області у віці 43 роки (а.с.14).

Позивачка ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 19.02.1980 (а.с.13).

Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Положеннями статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, в тому числі, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною першою статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За змістом пункту 1 частини другої вказаної статті, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

У ч. 2 ст. 1168 ЦК України зазначено, що моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Частиною першою статті 1172 ЦК України визначено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (обов`язків).

Відповідно до вимог частин другої та п`ятої статті 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Отже, обов`язок доведення вини власника або володільця джерела підвищеної небезпеки покладено саме на власника або володільця джерела підвищеної небезпеки.

Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом (частина друга статті 1193 ЦК України).

Положення статті 1193 ЦК України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються у випадках завдання шкоди майну, а також ушкодженням здоров`я фізичній особі. Підставою для цього може бути груба необережність потерпілого, наприклад перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо.

Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК України), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дій, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).

Встановивши, що причиною загибелі ОСОБА_3 стали травми, завдані внаслідок зіткнення з потягом, які були спричинені джерелом підвищеної небезпеки у зв`язку зі здійсненням його експлуатації (за недоведеності умислу потерпілого або існування обставин непереборної сили), суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для покладення на відповідача цивільно-правової відповідальності з відшкодування моральної шкоди, завданої матері загиблого, оскільки за змістом зазначених вище норм матеріального права власник (володілець джерела підвищеної небезпеки) відповідає за шкоду без врахування вини та може бути звільнений від такої відповідальності лише за спричинення шкоди за наслідками непоборної сили або умислу потерпілого на завдання самому собі цієї шкоди.

Під умислом прийнято розуміти психічне ставлення особи до своїх дій та їх наслідків, коли особа усвідомлює характер своїх дій, передбачає їх наслідки і бажає настання таких наслідків або свідомо їх допускає (наприклад, суїцид). Усвідомлення і передбачення становлять інтелектуальну ознаку умислу, а бажання настання наслідків або свідоме їх допущення - його вольову ознаку.

При необережності, на відміну від умислу, вольова ознака полягає в тому, що особа або не передбачає наслідків своїх дій, хоча повинна і могла їх передбачати, або передбачала наслідки, але розраховувала на їх відвернення.

У ході розгляду справи не встановлено умислу потерпілого.

Факт перебування ОСОБА_3 в стані алкогольного сп`яніння сам по собі не може свідчити про умисел загиблого, тобто його усвідомлене бажання заподіяти собі шкоду.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для відшкодування завданої позивачці моральної шкоди, яка пов`язана з глибокими емоційними переживаннями та моральними стражданнями через передчасну смерть сина, порушення укладу її життя. Факт загибелі ОСОБА_3 є безумовним свідченням спричинення позивачці глибоких моральних страждань.

З урахуванням відсутності доказів порушення працівниками залізниці Правил безпеки руху, глибини та тривалості моральних страждань позивачки, а також принципів розумності, пропорційності та справедливості суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 150 000 грн.

Доводи апеляційної скарги щодо необґрунтовано завищеного розміру моральної шкоди відхиляються апеляційними судом, оскільки розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19).

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не є сталою величиною, а визначається судом в кожному конкретному випадку з урахуванням всіх обставин справи.

Суд правильно визначився з характером спірних правовідносин,

АТ «Українська залізниця» в апеляційній скарзі не спростувало висновки суду першої інстанції в частині стягнутого розміру моральної шкоди.

Посилання на рішення судів першої інстанції в інших справах не беруться до уваги апеляційним судом, оскільки за змістом ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, а не викладені у судових рішеннях судів нищих інстанцій.

Суд першої інстанції правильно встановив характер спірних правовідносин та фактичні обставини справи, не допустив порушень норм матеріального та процесуального права, які б були обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову немає, оскільки воно ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.

Рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 04 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 06 березня 2025 року.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді О.Ю. Береговий

О.С. Панасюк