КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 761/3997/24
провадження № 22-ц/824/3780/2025
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді - доповідача Кирилюк Г. М.

суддів: Рейнарт І. М., Ящук Т. І.

при секретарі Кошель К. А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Головний медичний центр Міністерства внутрішніх справ України» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Кононенка Олега Івановича на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 11 вересня 2024 року в складі судді Саадулаєва А. І.,

встановив:

30.01.2024 ОСОБА_1 через систему "Електронний суд" звернулась до суду з позовом до Державної установи «Головний медичний центр Міністерства внутрішніх справ України» (далі - ДУ «ГМЦ МВС України») про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що з 12.10.2018 року на підставі безстрокового трудового договору працювала на посаді головної медичної сестри адміністративно-управлінського персоналу.

12.05.2023 вона написала заяву на ім`я начальника ДУ «ГМЦ МВС України» про звільнення із займаної посади за угодою сторін з 01.06.2023 року.

12.05.2023 вона написала заяву на ім`я начальника ДУ «ГМЦ МВС України» з проханням прийняти її на роботу на посаду головної медичної сестри терміном на три місяці з випробувальним строком один місяць, з 02 червня 2023 року .

Наказом начальника ДУ «ГМЦ МВС України» №136/0/с "По особовому складу" від 22.06.2023 року її було звільнено з посади головної медичної сестри адміністративно - управлінського персоналу з 01.06.2023 року за угодою сторін ( п. 1 ст.36 КЗпП України).

Наказом начальника ДУ «ГМЦ МВС України» №148 о/с від 31.05.2023 її було призначено на посаду головної медичної сестри адміністративно-управлінського персоналу за строковим трудовим договором до 02.09.2023 року.

11.08.2023 вона написала заяву на ім`я начальника ДУ «ГМЦ МВС України», в якому виклала прохання продовжити строковий трудовий договір на посаді головної медичної сестри ДУ «ГМЦ МВС України».

18.08.2023 начальником ДУ «ГМЦ МВС України» видано наказ №226 о/с про укладення строкового трудового договору ОСОБА_1 на посаду головної медичної сестри адміністративно-управлінського персоналу до 31.12.2023.

Наказом начальника ДУ «ГМЦ МВС України» №373 о/с «По особовому складу» від 20.12.2023 року її було звільнено з посади головної медичної сестри адміністративно-управлінського персоналу з 31.12.2023 у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору (п. 2 ст. 36 КЗпП України).

Згідно цього ж наказу позивачу було виплачено грошову компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку за період роботи з 02.06.2023 до 31.12.2023 - 14 днів; виплачено грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку за шкідливі та важкі умови праці за період роботи з 02.06.2023 по 31.12.2023 - 04 календарні дні.

Позивачка зазначала, що саме керівництвом ДУ «ГМЦ МВС України» були визначені умови її подальшого працевлаштування із наполегливою пропозицією укладення саме строкового договору на три місяці, на що вона погодилась, бажаючи залишитись на роботі.

Будь-яких обмежень у можливості укладення безстрокового трудового договору на зазначену посаду не було. Не існувало і необхідності змінювати трудові відносини з безстрокових на строкові. Посада головної медичної сестри адміністративно-управлінського персоналу не є тимчасовою, після її звільнення вказана посада залишилась діючою і по цей день. Укладення саме строкового трудового договору не відповідало її інтересам, волевиявленню і бажанню, не пов`язувалось із семйно0побутовими чи іншими обставинами, станом здоров`я. Про вказане свідчить відсутність посилань на зазначене у заяві від 12.05.2023 про прийняття на роботу за строковим трудовим договором та заяві від 11.08.2023 про продовження строкового трудового договору на три місяці до 31.12.2023 року.

Посилаючись на вказані обставини ОСОБА_1 просила суд :

- скасувати наказ № 272 о/с від 20.12.2023, винесений начальником ДУ «ГМЦ МВС України», про звільнення ОСОБА_1 , головної медичної сестри адміністративно-управлінського персоналу, у зв`язку із закінченням строку трудового договору, на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України;

- поновити ОСОБА_1 на посаді головної медичної сестри адміністративно-управлінського персоналу ДУ «ГМЦ МВС України» з 31.12.2023 року;

- стягнути з ДУ «ГМЦ МВС України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.01.2024 по день ухвалення судового рішення з відрахуванням обов`язкових виплат та платежів з цієї суми.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 11 вересня 2024 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач самостійно 12.05.2023 написала заяву про звільнення із займаної посади за угодою сторін та просила її звільнити з 01.06.2023, а також 12.05.2023 написала заяву про прийняття її на роботу в ДУ «ГМЦ МВС України» на посаду головної медичної сестри терміном на три місяці з випробувальним строком на один місяць та зави про укладення з нею строкового трудового договору. При цьому позивачем не доведено, що укладення строкового трудового договору було здійснено під "прихованим примусом" відповідача та/або були ініційовані відповідачем.

Судом також враховано, що перед закінченням строку дії трудового договору позивачем не було вчинено будь-яких дій спрямованих на укладення нового трудового договору, що фактично суперечить доводам позивача про її бажання продовжувати трудові відносини з відповідачем.

29.10.2024 представник ОСОБА_1 - адвокат Кононенко О. І. через систему "Електронний суд" подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 11 вересня 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

В апеляційній скарзі заявник вказав, що суд першої інстанції не встановив обставини, з якими законодавець пов`язує укладення з працівником строкового трудового договору, тобто фактично не виконав вимог частини другої статті 23 КЗпП України.

Суд безпідставно не застосував до спірних правовідносин правові висновки Верховного Суду, викладені, зокрема у постанові від 10.04.2019 року у справі № 522/9763/17, підтриманий постановою Верховного Суду від 28.09.2022 у справі №591/873/21 , що за змістом частини другої статті 23 КЗпП України строковий трудовий договір може бути укладено лише у випадку, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням: 1)характеру виконуваної роботи; або 2) умов виконання роботи; або 3) інтересів працівника; або 4) інших випадків, передбачених законодавчими актами.

Крім цього, судом не застосовано правові висновки Верховного Суду, викладені, зокрема у постанові від 12.09.2018 у справі №753/16193/16-ц, постанові від 31.10.2018 у справі №761/27037/17-ц, у постанові від 06.12.2018 у справі №757/26016/17-ц про те, якщо ж строковий трудовий договір укладено всупереч правилам статті 23 КЗпП України, то умова про строк є незаконною. Трудовий договір у такому разі вважається укладеним на невизначений строк.

23.11.2024 ДУ «ГМЦ МВС України» подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 11 вересня 2024 року залишити без змін.

Відповідач вказав, що написавши заяву про укладення строкового трудового договору ОСОБА_1 ініціювала та надала згоду на його укладення, сторони досягли взаємних домовленостей щодо умов подальшого її працевлаштування у період дії воєнного стану. Всі дії відповідача стосовно трудових відносин були направлені на захист інтересів ОСОБА_1 .

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Кононенко О. І. апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Представник ДУ «ГМЦ МВС України» - Адаменко Л.О. просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Додатково зазначила, що саме ОСОБА_1 виявила бажання змінити умови укладеного з нею трудового договору у зв`язку з бажанням виїхати за кордон. Керівництво було зацікавлено в роботі позивача, а тому погодилось на її умови. Після закінчення строку дії договору з заявою про укладення договору на новий строк остання не зверталась.

Представник позивача підтвердив обставину виїзду ОСОБА_1 у січні 2024 року за межі України. Проте заперечував, що укладення строкового договору було ініційовано самим працівником та відповідало її інтересам.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 12 жовтня 2018 року ОСОБА_1 призначено головною медичною сестрою вищої кваліфікації категорії адміністративно-управлінського персоналу за переведенням з ДУ "Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по місту Києву" на підставі наказу від 28.09.2018 №90 о/с.

З 01 квітня 2021 року ОСОБА_1 переведено на посаду головної медичної сестри вищої категорії.

12.05.2023 ОСОБА_1 звернулась до ДУ «ГМЦ МВС України» з заявою про звільнення із займаної посади за угодою сторін, з 01.06.2023 року.

Наказом ДУ «ГМЦ МВС України» від 22.05.2023 №136 о/с ОСОБА_1 звільнено за угодою сторін з 01 червня 2023 року, відповідно до п. 1 статті 36 КЗпП України.

12.05.2023 ОСОБА_1 звернулась до ДУ «ГМЦ МВС України» з заявою, в якій просила прийняти її на роботу на посаду головної медичної сестри терміном на три місяці з випробувальним строком один місяць, з 02 червня 2023 року.

31 травня 2023 року ОСОБА_1 призначено на посаду головної медичної сестри адміністративно-управлінського персоналу, за строковим трудовим договором з 02 червня до 02 вересня 2023 року, зі строком випробування один місяць.

11 серпня 2023 року ОСОБА_1 звернулась до ДУ «ГМЦ МВС України» з заявою, в якій просила продовжити строковий трудовий договір з 03 вересня 2023 року до 31 грудня 2023 року.

Відповідно до наказу ДУ «ГМЦ МВС України» від 18.08.2023 №226 о/с з ОСОБА_1 укладено строковий трудовий договір з 03 вересня до 31 грудня 2023 року.

Згідно з наказом від 20.12.2023 року №373 о/с ОСОБА_1 звільнено з роботи з 31 грудня 2023 року у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору, п. 2 ст. 36 КЗпП України.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку, що звільнення позивачки є законним, а тому підстави для скасування наказу про її звільнення, поновлення її на роботі та стягнення з відповідача на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу відсутні.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції є правильними, а рішення суду підлягає залишенню без змін з таких підстав.

Згідно з частиною шостою статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Строковий трудовий договір може укладатися як під час прийняття на роботу, так і згодом, якщо є підстави для укладання (переукладання) строкового трудового договору, а саме: якщо трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви працівника.

Підстави припинення трудового договору встановлено статтею 36 КЗпП України. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є закінчення строку (пункт 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення. На цій підставі може бути припинений тільки строковий трудовий договір, укладений як строковий відповідно до закону. Якщо ж строковий трудовий договір укладено всупереч правилам статті 23 КЗпП України, то умова про строк є незаконною. Трудовий договір у такому разі вважається укладеним на невизначений строк і він не може бути припинений у зв`язку із закінченням строку.

Зазначене узгоджується з правовими висновками викладеними Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 12 вересня 2018 року у справі № 753/16193/16-ц та від 31 жовтня 2018 року у справі № 761/27037/17-ц.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 грудня 2018 року у справі № 757/26016/17-ц викладено висновок, за яким: «Згідно із статтею 23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Порядок оформлення трудових відносин за строковим трудовим договором такий же, як і за безстроковим, але при цьому факт укладання трудового договору на певний строк чи на час виконання певної роботи повинен бути відображений, зокрема у наказі чи розпорядженні роботодавця, яким оформляється цей трудовий договір. Підставами припинення трудового договору є: закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення (пункт 2 частини першої статті 36 КЗпП України). Припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору він уже виявив, коли писав заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договору. У цей же час він виразив і волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений. Власник також не зобов`язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за пунктом 2 частиною першою статті 36 КЗпП України».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі №522/9763/17 зазанчено, що строковий трудовий договір може бути укладено лише у випадку, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк. Умовами укладення строкового трудового договору є: 1) характер виконуваної роботи; 2) умови виконання роботи; 3) інтереси працівника; 4) інші випадки, передбачені законодавчими актами.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 лютого 2021 року у справі № 703/2695/19 зазначено, що відповідно до частин третьої, четвертої статті 24 КЗпП України укладення трудового договору оформлюється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення (пункт 2 частини першої статті 36 КЗпП України). Укладення строкового трудового договору можливе за погодженням сторін, без згоди працівника укладення такого договору є неможливим.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункти 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частини перша та третя статті 13 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Судом встановлено, що волевиявлення ОСОБА_1 на укладення строкового трудового договору та його припинення після закінчення строку, на який його було укладено, підтверджується наявними в матеріалах справи заявами позивача.

Отже, відповідач як одна із сторін трудового договору, заявив вимогу про припинення трудового договору, видавши наказ про звільнення позивача з 31 грудня 2023 року, тобто в останній день дії договору.

Таким чином, суд першої інстанції, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх наданими доказами, установивши, що між учасниками справи було укладено строковий трудовий договір, тому позивачку правомірно звільнено у зв`язку із закінченням строку цього трудового договору відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Суд першої інстанції обґрунтовано відхилив доводи позивачки про те, що укладення строкового трудового договору було здійснено під "прихованим примусом" відповідача та взяв до уваги ту обставину, що до закінчення строку дії договору позивачка не виявила бажання на продовження трудових відносин з відповідачем, про що свідчить відсутність будь-яких дій, спрямованих на досягнення цієї мети.

При цьому відповідач в своїх заперечення не посилався на те, що трудовий договір з позивачкою не міг бути укладено безстроково (на невизначений строк) з урахуванням характеру роботи, або умов її виконання.

Як пояснив представник відповідача, укладення строкового трудового договору було пов`язано саме з волевиявленням самого працівника, яка мала намір припинити трудові відносини у зв`язку запланованим виїздом за межі України.

З пояснень представника позивача встановлено, що позивачка одразу після закінчення строку дії договору виїхала за кордон.

З огляду на те, що ОСОБА_1 , працюючи за безстроковим трудовим договором, виявила бажання укласти строковий трудовий договір, яке висловлене у формі заяви, яка дозволяє пересвідчитись в існуванні такого волевиявлення на момент укладення зазначеного виду трудового договору, а тому не має підстав вважати, що укладення з нею строкового трудового договору не відповідало її інтересам.

Доказів того, що укладення строкового трудового договору відбулось всупереч інтересам працівника суду надано не було.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, колегія суддів приходить до висновку відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кононенка Олега Івановича залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 11 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 28.02.2025.

Суддя - доповідач Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. І. Ящук