Справа № 461/251/25
УХВАЛА

25 лютого 2025 року суддя Залізничного районного суду м. Львова Пилип`юк Г. М., вивчивши матеріали справи за позовною заявою ОСОБА_1 до Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради, третя особа: Приватне підприємство «Сонячна енергосистема» про зобов`язання вчинити реєстраційні дії,

встановив:

13.01.2025 року, позивач звернувся до Галицького районного суду м. Львова, через систему «Електронний суд», із позовом, в якому просить зобов`язати відповідача вчинити реєстраційні дії щодо виключення відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про нього як керівника Приватного підприємства «Сонячна енергосистема» () у зв`язку із припиненням трудових відносин між ним та Приватним підприємством «Сонячна енергосистема» з 02.12.2021 року на підставі рішення Галицького районного суду м. Львова від 15.04.2022 року 461/587/22.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 14.01.2025 року позовну заяву ОСОБА_1 до Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради, третя особа: Приватне підприємство «Сонячна енергосистема» про зобов`язання вчинити реєстраційні дії скеровано за підсудністю до Залізничного районного суду м. Львова.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа 24.02.2025 року передана для розгляду до провадження судді Пилип`юк Г. М.

Вирішуючи питання відкриття провадження у справі, суд прийшов до наступного висновку.

Згідно ст. 1 ЦПК України, Цивільний процесуальний кодекс України визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК України).

У ч. 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ст. 2 КАС України).

Справою адміністративної юрисдикції є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій (п. 2 ч. 1 ст. 4 КАС України).

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України, суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Положеннями п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи в публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

З наведеного вище можна зробити висновок про те, що до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлено інший порядок судового вирішення.

Як вбачається із матеріалів позовної заяви позивач зареєстрований як керівник ПП «Сонячна енергосистема», відомості про що винесені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців та громадських формувань. Згідно рішення Галицького районного суду м. Львова від 15.04.2022 року припинено трудові відносин між ОСОБА_1 та ПП «Сонячна енергосистема» з 02.12.2021 року у зв`язку із його звільненням із займаної посади директора ПП «Сонячна енергосистема» за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Він неодноразово звертався до відповідача із даним рішенням про виключення відомостей про нього як керівника ПП «Сонячна енергосистема», однак завжди отримував відмову.

Так, відповідно до п. 4, 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», державна реєстрація юридичних осіб, громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців (далі - державна реєстрація) - офіційне визнання шляхом засвідчення державою факту створення або припинення юридичної особи, громадського формування, що не має статусу юридичної особи, відокремленого підрозділу юридичної особи, утвореної відповідно до законодавства іноземної держави, засвідчення факту наявності відповідного статусу громадського об`єднання, професійної спілки, її організації або об`єднання, політичної партії, організації роботодавців, об`єднань організацій роботодавців та їхньої символіки, засвідчення факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою, зміни відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, про юридичну особу та фізичну особу - підприємця, а також проведення інших реєстраційних дій, передбачених цим Законом. Державний реєстратор юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (далі - державний реєстратор) - особа, яка перебуває у трудових відносинах з суб`єктом державної реєстрації, нотаріус.

Згідно ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», відносини, які виникають у сфері державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб підприємців, регулюються Конституцією України, цим Законом та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону.

У даному конкретному випадку предметом спору є дії/бездіяльність та рішення державного реєстратора як суб`єкта, наділеного владно-управлінськими функціями. Зокрема, зі змісту позовної заяви вбачається, що фактично позивачем оскаржується відмова державного реєстратора у внесені запису про виключення відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про позивача як керівника підприємства.

Відтак, у даній справі дослідженню та оцінці підлягають виключно владні управлінські рішення та дії/бездіяльність державного реєстратора, який у межах спірних відносин діє як суб`єкт владних повноважень. Таким чином, цей спір не має ознак приватноправового та підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При вирішенні питання чи підлягає даний спір до розгляду в порядку цивільного судочинства, суд вважає за необхідне врахувати висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені, зокрема, у постанові від 12.06.2018 року у справі № 823/378/16, згідно яких спір не має ознак приватноправового характеру, якщо предметом перевірки в цій справі є виключно дотримання державним реєстратором як суб`єктом владних повноважень публічно-владних управлінських функцій, зокрема, правомірність здійснення повторної реєстрації (в цьому випадку права користування земельною ділянкою), у разі наявного та зареєстрованого тотожного права на цю земельну ділянку за іншим користувачем.

У постанові від 25.07.2018 року у справі № 128/3652/16-ц Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що публічно-правовий характер спору, має місце у тому випадку, коли предмет і підстава позову жодним чином не пов`язані з майновими правами, виконанням чи невиконанням цивільно-правових угод, а дослідженню підлягають виключно владні, управлінські рішення та дії нотаріуса як державного реєстратора, який діє як суб`єкт владних повноважень.

Окрім цього, слід відзначити, що визначення правильної юрисдикції спорів має суттєве та важливе значення для можливості винесення у подальшому законного рішення у відповідній справі. У п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яку Україна ратифікувала Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, Першому протоколі та протоколах № 2, 4, 7 та 11 до конвенції» і які, відповідно до ст. 9 Конституції України, є частиною національного законодавства України передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у п. 24 рішення від 20.07.2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» наголосив, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання ним певних норм, які регулюють його діяльність. Як зазначено у рішенні в справі «Занд проти Австрії», термін «судом, встановленим законом» у п. 1 ст. 6 Конвенції передбачає «всю організаційну структуру судів, включно з (...) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (...)».

Термін «встановленим законом» у ст. 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом». У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. Фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Не може вважатися судом, «встановленим законом», національний суд, який не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, що не мала регулювання законом.

Отже, висловлювання «судом, встановленим законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

У процесуальному законодавстві України, для визначення «суду встановленого законом», застосовано підхід віднесення до юрисдикції загальних судів всіх справ, що виникають із житлових, сімейних, цивільних, трудових та інших правовідносин, однак це не застосовується до категорій справ, розгляд яких здійснюється у порядку цивільного судочинства. Із зазначеного слідує, що якщо конкретну справу віднесено до юрисдикції господарських чи адміністративних судів, то така справа не може бути розглянута загальним судом.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради, третя особа: Приватне підприємство «Сонячна енергосистема» про зобов`язання вчинити реєстраційні дії, відсутні ознаки приватноправового спору, отже даний позов підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За даних обставин вважаю, що даний спір слід розглядати в порядку адміністративного судочинства, що слід роз`яснити позивачу з метою забезпечення реалізації ним права на доступ до правосуддя за встановленою законодавством процедурою, а тому у відкритті провадження у справі слід відмовити.

Керуючись ст. 186, 260 ЦПК України,

постановив :

у відкритті провадження в справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради, третя особа: Приватне підприємство «Сонячна енергосистема» про зобов`язання вчинити реєстраційні дії - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Львівського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

У разі, якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга може бути подана протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали.

Ухвала, як така, що постановлена поза межами судового засідання, набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Суддя: Пилип`юк Г. М.

Оригінал ухвали.