Провадження № 22-ц/802/252/25 Доповідач: Матвійчук Л. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 лютого 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Матвійчук Л. В.,

суддів - Федонюк С. Ю., Осіпука В. В.,

з участю секретаря судового засідання Губарик К. А.,

позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 грудня 2024 року

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що на підставі судового наказу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 лютого 2024 року у справі №161/2440/24 з нього на користь відповідача ОСОБА_2 стягуються аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів його доходів (заробітку), але не менше ніж 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше 10 прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, починаючи з 06 лютого 2024 року і до досягнення дитиною повноліття.

Позивач зазначав, що до видачі судового наказу про стягнення аліментів, починаючи з 2018 року по сьогодні регулярно добровільно надсилав та надсилає кошти на утримання сина у розмірі близько 2 000 3 000 грн. Також постійно купував усе необхідне для свого сина, оплачував лікування, матеріально забезпечував проведення його дня народження кожного року та інших святкових днів. Вважає, що на даний час існують підстави для зміни розміру стягнення аліментів, оскільки він проживає зі своїми батьками, які є особами з інвалідністю ІІІ групи та пенсіонерами, потребують постійного стороннього догляду та допомоги на лікування, у зв`язку з чим перебувають на його утриманні.

Крім того, на підставі рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 10 листопада 2014 року у справі № 569/10661/14-ц з нього стягуються аліменти на утримання неповнолітньої дочки від іншого шлюбу - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі у розмірі 350 грн щомісячно. Оскільки визначений рішенням суду розмір аліментів на даний час є невеликим, тому він додатково добровільно сплачує кошти у розмірі 3 000 - 3 500 грн на утримання дочки ОСОБА_5 .

Позивач також вказував, що розмір його доходу є мінливим і коливається щомісяця. У період з вересня 2023 року по серпень 2024 року його середня заробітна плата становила близько 36 300 грн. Відповідно, зважаючи на утримання ним старшої дитини від першого шлюбу, а також двох непрацездатних батьків, вважає, що розмір аліментів, який становить 1/4 частки з усіх його видів доходу, не є пропорційним і ставить його у невигідне матеріальне становище.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд зменшити розмір аліментів, визначений судовим наказом Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 лютого 2024 року у справі № 161/2440/24, та стягувати з нього на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/8 частки всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше 10 прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 грудня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким його позов повністю задовольнити.

На переконання скаржника, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні його позову. Суд залишив поза увагою те, що на його утриманні знаходяться непрацездатні батьки, які є особами з інвалідністю ІІІ групи. Крім того, на його утриманні фактично знаходяться двоє неповнолітніх дітей на яких він сплачує аліменти. Вказані обставини свідчать про погіршення його матеріального становища та є підставою для зменшення розміру аліментів, визначного судовим рішенням.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 , посилаючись на безпідставність вимог апеляційної скарги та законність і обґрунтованість висновків суду першої інстанції, просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Вказувала, що позивач має матеріальну можливість сплачувати аліменти у визначеному в судовому наказі розмірі, будь-які підстави для зменшення розміру аліментів відсутні.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції належить скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у позові, виходячи з таких мотивів.

Згідно з п. 1 ч. 4 ст. 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ.

Відповідно до п. 3 ч. 6 ст. 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, зокрема, про стягнення аліментів, збільшення та зменшення їх розміру, припинення стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства).

Хоча й п. 3 ч. 6 ст. 19 ЦПК України відносить справи про зменшення розміру аліментів до категорії малозначних, які відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України розглядаються у порядку спрощеного позовного провадження, однак, ч. 4 ст. 274 ЦПК України містить імперативну норму, яка визначає перелік справ, які не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного провадження.

Цей перелік ґрунтується на класифікації справ за матеріально-правовою ознакою, тобто за характером спірних матеріально-правових відносин.

В порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя (п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України).

Враховуючи предмет та правові підстави позову у цій справі, вона є справою, що виникла із сімейних правовідносин, а отже, відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України не може розглядатися в порядку спрощеного позовного провадження.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження (п. 7 ч. 3 ст. 376 ЦПК України).

Відкриваючи провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження та розглядаючи справу у тому ж порядку, суд першої інстанції не звернув уваги, що між сторонами по справі існує спір, що виник із сімейних правовідносин, а тому ця справа не могла бути розглянута в порядку спрощеного позовного провадження відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України.

Отже, суд першої інстанції в порушення вимог п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, що є обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення по суті заявлених вимог.

З матеріалів справи вбачається, що сторони по справі є батьками неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.10 зворот).

На підставі судового наказу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 лютого 2024 року у справі № 161/2440/24 з позивача ОСОБА_1 на користь відповідача ОСОБА_2 стягуються аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів його доходів (заробітку) щомісячно, але не менше ніж 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше 10 прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, починаючи з 06 лютого 2024 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с.13).

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 свої вимоги мотивував тим, що визначений судовим наказом розмір аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_6 у розмірі 1/4 частини від усіх його видів заробітку є для нього надмірним, оскільки на його утриманні перебуває двоє непрацездатних батьків, які є особами з інвалідністю. Крім того, він також сплачує аліменти на утримання дочки ОСОБА_5 від попереднього шлюбу у розмірі 350 грн щомісячно.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

Згідно з положеннями ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Частина 3 ст. 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Частиною 1 ст. 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом.

У п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

Статтею 192 СК України передбачено можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Аналіз цієї норми права дає підстави для висновку, що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів.

При цьому такі положення закону не виключають одночасне настання обох підстав для зміни розміру аліментів: і зміни сімейного і зміни матеріального стану. Однак, зміна сімейного стану є самостійною, незалежною від зміни матеріального стану підставою для зміни розміру аліментів.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, частин 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтями 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Апеляційним судом у цій справі встановлено, що позивач ОСОБА_1 є дієздатною, повнолітньою особою, офіційно працевлаштовний.

Згідно з довідкою про доходи від 28 березня 2024 року позивач з 01 червня 2015 року працює у ТОВ «ЛРЗ «Мотор» на посаді пресувальник-вулканізаторнік, загальна сума його доходу за період з вересня 2023 року по лютий 2024 року за винятком утримань становить 216 881 грн 60 коп. (а.с.25).

З відомостей з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про джерела/суми нарахованого доходу станом на 20 червня 2024 року за І квартал (січень-березень 2024 року) слідує, що ОСОБА_1 отримував доходи у ТОВ «ЛРЗ «Мотор» за січень 50 346 грн 97 коп., лютий 50 593 грн 67 коп., березень 47 171 грн 52 коп. (а.с.26).

Наведені докази свідчать, що позивач має середній рівень доходів близько 50 000 грн щомісячно та спроможний сплачувати аліменти у визначеному судовим наказом розмірі.

З матеріалів справи вбачається, що батьки позивача ОСОБА_7 та ОСОБА_8 є особами з інвалідністю 3-ї групи (а.с.21 зворот, 23). Разом з тим в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували ту обставину, що саме на утриманні позивача перебувають його батьки. Реєстрація місця проживання позивача з батьками не свідчить, що вони є членами однієї сім`ї, тобто, мають спільний побут, спільні права, обов`язки та спільний бюджет. Крім того, медичні документи батьків не містять відомостей про те, що вони потребують постійного стороннього догляду. Будь-яких доказів придбання батькам ліків, продуктів харчування чи інших засобів існування, позивач суду не надав. Згідно з наданими позивачем відомостями про розмір пенсії батьків, вони удвох отримують у середньому пенсію у розмірі 8 500 грн.

Крім того, на підставі рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 10 листопада 2014 року у справі № 569/10661/14-ц з позивача ОСОБА_1 стягуються аліменти на утримання неповнолітньої дочки від іншого шлюбу ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 350 грн щомісячно, що фактично становить 68/1000 частки його середньомісячного заробітку, та з огляду на рівень доходів позивача, не є свідченням погіршення його матеріального стану та не є у розумінні ч. 1 ст. 192 СК України підставою для зменшення розміру аліментів (а.с.14). Покликання позивача на те, що він добровільно сплачує на утримання дочки ОСОБА_5 аліменти у більшому ніж це визначено рішенням суду розмірі, а саме за період з січня по вересень 2024 року він сплатив аліменти у розмірі 39 500 грн (від 3 000 грн до 5 000 грн щомісячно), не свідчить про погіршення його матеріального становища та відповідно про неспроможність сплачувати аліменти за судовим наказом на утримання неповнолітнього сина.

Покликання позивача як у позовній заяві, так і в апеляційній скарзі на те, що розмір його доходу є мінливим і коливається щомісяця, при тому що за період з січня по березень 2024 року він отримував заробітну плату у розмірі близько 50 000 грн у зв`язку з виплатами за час перебування у відпустці та преміюванням, а тому така сума доходу не є для нього постійною, є безпідставними. Судовим наказом розмір аліментів визначений у частці, а тому сума аліментів залежить від доходу платника аліментів та стягується у розмірі 1/4 частки залежно від отриманого доходу щомісяця. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів доходить висновку, що позивач ОСОБА_1 всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України не довів, що він не має можливості сплачувати аліменти у раніше визначеному судовим рішенням розмірі та не надав будь-яких доказів, які б підтверджували погіршення його матеріального стану суду, що є підставою для відмови у пред`явленому ним позові.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення суду з порушенням норм процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, а тому з підстав, передбачених ч. 1 ст. 376 ЦПК України, його належить скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у позові ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 грудня 2024 року у цій справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя

Судді: