ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

25 лютого 2025 року

м.Харків

справа № 619/2419/21

провадження № 22-ц/818/426/25

провадження № 22-ц/818/427/25

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Пилипчук Н.П., Яцини В.Б.,

за участю секретаря Смелянець К.І.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Мирось Сергія Васильовича на рішення Київського районного суду м.Харкова від 16 серпня 2024 року та додаткове рішення Київського районного суду м.Харкова від 27 серпня 2024 року та за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на додаткове рішення Київського районного суду м.Харкова від 27 серпня 2024 року, постановлене під головуванням судді Зуб Г.А., -

в с т а н о в и в:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів в розмірі 1873900,00 грн., та судових витрат.

Рішенням Київського районного суду м.Харкова від 16 серпня 2024 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 1873900 гривень 00 коп. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по оплаті судового збору в розмірі 11350 гривень 00 коп.

Додатковим рішенням Київського районного суду м.Харкова від 27 серпня 2024 року Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 10000 гривень 00 коп.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат Мирось Сергій Васильович просить скасувати рішення суду першої інстанції та додаткове рішення суду та у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; апелянт зазначає, що до суду надавались докази стосовно передачі грошових коштів у розмірі еквівалентному 36 000 доларів США, у зв`язку з продажем земельної ділянки через ОСОБА_3 , який є родичем ОСОБА_1 , проте суд першої інстанції на вищезазначене уваги не звернув та безпідставно задовольнив позовні вимоги. Також апелянт не погоджується з додатковим рішенням суду, яким з нього стягнуто витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000 грн. Зазначає, що судом першої інстанції не враховано положення ст. 141 ЦПК України, з якої вбачається, що докази на підтвердження витрат на правничу допомогу мають бути подані суду до судових дебатів або впродовж п`яти днів після ухвалення рішення суду і лише за умови, що до закінчення дебатів у справі сторона заявила про це заяву. Разом з тим позивач в судовому засіданні від 16.10.2024 року не надавав доказів на підтвердження витрат на правничу допомогу та не заявляв про намір їх подати. У зв`язку з цим вважає, що рішення суду про стягнення коштів та додаткове рішення про стягнення витрат на правничу допомогу підлягають скасуванню.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати додаткове рішення суду першої інстанції в частині відмови стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 180 000 грн. в якості витрат на правничу допомогу та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму у розмірі 180 000 грн. витрат позивача за надання йому правничої допомоги. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; апелянт зазначає, що суд першої інстанції не повно з`ясував обставини, що мають значення для справи в частині відмови у стягненні всієї суми 190 000 у якості понесених витрат на правову допомогу та безпідставно відмовив у їх задоволенні. Судом першої інстанції не враховано витрачення часу адвокату на підготовку та прибуття в судові засідання, які не відбулись. Вважає, що послуги надані адвокатом є реальними та співрозмірними. Правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування витрат на правничу допомогу не повинно обмежуватись з суто формалістичних причин відсутності в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги, у випадку домовленості між сторонами договору про встановленй фіксований розмір обчислених робіт.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення та додаткового рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційні скарги не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не надано доказів передачі коштів позивачу, тому наявні підстави для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів в розмірі 1 873 900,00 грн., одержаних за договором купівлі-продажу земельної ділянки.

При цьому, ухвалюючи додаткове рішення та задовольняючи частково заяву, суд першої інстанції виходив з того, що дана справа перебувала в провадженні суду з 2021 року, три судові засідання були проведені за участі адвоката Рябініна С.В., який підготував відповідь на відзив, тому заявлений розмір витрат на правничу допомогу в розмірі 190000,00 грн. є значно завищеним, та вважав, що співмірним розміром судових витрат на надання правничої допомоги, враховуючи складність даної справи, є 10000 грн., що підлягають відшкодуванню на користь позивача з відповідача, а в іншій частині слід відмовити у зв`язку з неспівмірністю.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 набуто право власності на земельну ділянку з кадастровим №:04:003:0124 площею 0,996 га на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, серії ЯЖ №470607, виданого 18.03.2009 Управлінням Держкомзему у Дергачівському районі Харківської області, що знаходиться на території Черкасько - Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області.

21.05.2020 року позивачем видано довіреність на ім`я відповідача з питань реєстрації, замовлення необхідних документів для продажу та з питань продажу вказаної земельної ділянки, яка посвідчена ПН ХМНО Погребняк Н.В. за реєстр. №1256.

Відповідачем на підставі виданої довіреності було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до якого вказана земельна ділянка була відчужена ОСОБА_4 за грошову суму в розмірі 1873900,00 грн., яка була одержана ОСОБА_2 для ОСОБА_1 .

Як на підставу позовних вимог, ОСОБА_1 посилався на те, що йому на праві власності належала земельна ділянка №:04:003:0124 площею 0,996 га на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, серії ЯЖ №470607 виданого 18.03.2009 року Управлінням Держкомзему у Дергачівському районі Харківської області, зареєстрованого у книзі реєстрації актів на землю за №80. Право власності зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 03.07.2013 року. Вказана земельна ділянка була відчужена за 1873900 грн. відповідачем згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 22.05.2020 року ОСОБА_4 на підставі довіреності на його ім`я. Однак, вказані кошти, отримані відповідачем від покупця за вказану земельну ділянку позивачу як власнику майна передані не були, що і стало підставою для звернення до суду з вказаним позовом.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

У статті 16 ЦК України встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.202 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст.626 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (ч. 1 ст.237 ЦК України).

Представництво виникає на підставі договору, закону, акту органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства (ч.3 ст.237 ЦК України).

Представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю (ч.1 ст. 244 ЦК України).

Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі (ч. 3 ст. 244 ЦК України).

Згідно частини другої статті 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя. Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором. У договорі можуть бути встановлені строк дії такого доручення та (або) територія, у межах якої є чинним виключне право повіреного.

У договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними (стаття 1003 ЦК України).

Основним правом представника є повноваження діяти від імені і за рахунок особи, яку він представляє. Повноваження не лише надає представникові можливість діяти від імені особи, яку він представляє, а й визначає зміст і межі таких дій, виступаючи як вид і міра можливої поведінки. У свою чергу особа, яку представляють, має право вимагати, щоб представник діяв відповідно до повноваження і в його межах. Представник зобов`язаний діяти в межах наданого йому повноваження і в інтересах того, кого представляє, а після виконання обов`язків - передати права і все отримане за укладеним ним правочином особі, яку він представляє. Особливістю правовідносин представництва є те, що вони виникають і реалізуються не в інтересах того, хто безпосередньо укладає правочин (представника), а з метою здійснення та захисту прав та інтересів того, кого представляють.

Статтею 1006 ЦК України визначено обов`язки повіреного, серед яких, у пункті 3 вказаної статі встановлено, що повірений зобов`язаний негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення.

Тлумачення частини другої статті 530, пункту 3 частини першої статті 1006 ЦК України дозволяє зробити висновок, що у разі відсутності домовленості між повіреним та довірителем про встановлення строку (терміну) передачі одержаного у зв`язку з виконанням доручення, така передача має відбуватися негайно.

При цьому для довірителя не потрібно пред`являти вимогу про передачу одержаного у зв`язку з виконанням доручення, оскільки пункт 3 частини першої статті 1006 ЦК України є виключенням, що допускається частиною другою статті 530 ЦК України.

Відповідна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 січня 2019 року в справі № 320/4274/16-ц (провадження № 61-25696св18) та в постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 663/2294/17 (провадження № 6105375св19).

Матеріали справи свідчать про те, що 21.05.2020 року позивачем було видано довіреність на ім`я відповідача з питань реєстрації, замовлення необхідних документів для продажу та з питань продажу вказаної земельної ділянки, яка посвідчена ПН ХМНО Погребняк Н.В. за реєстр. №1256.

Відповідачем на підставі виданої довіреності було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до якого вказана земельна ділянка була відчужена ОСОБА_4 за грошову суму в розмірі 1873900,00 грн.

Факт отримання грошових коштів на виконання умов цього договору підтверджений змістом договору, з п.2.1 якого убачається, що ОСОБА_2 отримав від покупця кошти для передачі ОСОБА_1 до підписання зазначеного договору.

Разом з тим доказів на підтвердження передачі відповідачем позивачу коштів у розмірі 1873900,00 грн. матеріали справи не містять.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів, отриманих відповідачем на підставі укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки у розмірі 1 873 900,00 грн. - відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Посилання відповідача на те, що вказані кошти були передані ОСОБА_3 для передачі позивачу не підтверджується належними доказами та згідно виданої довіреності відповідача таким правом не було наділено, а отже у нього не було підстав для передачі грошей будь-кому окрім позивача.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права

Додаткове рішення суду першої інстанції також відповідає закону, з огляду на таке.

Стаття 133 ЦПК України визначає види судових витрат.

Так судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Зі змісту статті 58 ЦПК України вбачається, що сторона, третя особа, а також особа, якій за законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Відповідно до статті 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Згідно статті 15 ЦПК України представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Частиною четвертою статті 62 ЦПК України визначено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно доЗакону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

У відповідності до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Статтею 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Витрати на правничу допомогу адвоката можуть включати в себе гонорар адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката.

Для того, щоб суд міг визначити розмір понесених витрат на правничу допомогу з метою їх подальшого розподілу, сторона по справі повинна подати детальний опис наданих робіт (послуг) та здійснених нею витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При відшкодуванні витрат на правничу допомогу розмір судових витрат встановлюється судом на підставі поданих доказів (договори, рахунки, акти виконаних робіт тощо). У такому випадку важливо, щоб договір про надання правничої допомоги був з прозорим ціноутворенням, аби суд міг об`єктивно оцінити вартість та обсяги роботи адвоката. Адвокат повинен також надати детальний опис виконаних робіт з наданням доказів (документального підтвердження) факту виконаних адвокатом робіт.

Розмір витрат на правничу допомогу адвоката встановлюється судом на підставі детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента у судовому процесі, сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження та ін.); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Отже, зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, як зазначено в п. 95 Рішення у справі Баришевський проти України від 26.02.2015 року, п. 88 Рішення у справі Меріт проти України від 30.03.2004 року, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, однак, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у частині четвертій статті 137 ЦПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка зазначає про неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності цим критеріям заявлених витрат. Для визначення суми відшкодування необхідно послуговуватися критеріями реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.

Як убачається з матеріалів справи, в позовній заяві ОСОБА_1 , крім вимоги про стягнення коштів у розмірі 1 873 900 грн. також просив стягнути судові витрати.

Звертаючись до суду з заявою про ухвалення додаткового рішення та стягнення витрат на правничу допомогу позивачем надано договір про надання правової допомоги від 03.01.2023 року укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Рябініним Сергієм Володимировичем. (а.с.140-142 том 1), додаток №1 до вказаного договору від 03.01.2023 року, Акт №1 прийому- передачі виконаних робіт (наданих послуг) до вказаного договору від 20.08.2024 року, платіжні інструкції та виписку з банку, відповідно до яких позивач сплатив кошти за надані послуги в розмірі 190000 грн. з детальним описом наданих послуг.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 надав заперечення проти задоволення заяви про стягнення витрат на правову допомогу, в якому посилався на те, що адвокат Рябінін С.В. здійснював представництво інтересів позивача за одним договором про надання правової допомоги, в якому питання гонорару відсутнє, а до заяви долучено інший, що взагалі ставить під сумнів перебування адвоката у всіх судових засіданнях.

Вирішуючи питання щодо стягнення витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції з урахуванням конкретних обставин справи, складності справи, принципу співмірності судових витрат, розміру наданої правничої допомоги, часом, витраченим представником відповідача на виконання робіт з надання правової допомоги, обсягом наданих представником відповідача послуг, а також критерію розумності їхнього розміру, а також з урахуванням заперечень відповідача проти заявленого до стягнення стороною позивача розміру витрат на правничу допомогу, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на надання правової допомоги у розмірі 10000 грн..

Посилання представника відповідача в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не враховано положення ст. 141 ЦПК України та позивач в судовому засіданні від 16.10.2024 року не надавав доказів на підтвердження витрат на правничу допомогу та не заявляв про намір їх подати спростовується матеріалами справи, оскільки позивачем було заявлено вимогу про стягнення витрат на правничу допомогу в позовній заяві.

Підстави для зміни чи скасування додаткового рішення суду відсутні.

Додаткове рішення відповідає вимогам цивільно процесуального законодавства.

Доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги представника ОСОБА_2 - адвоката Мирось Сергія Васильовича та ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м.Харкова від 16 серпня 2024 та додаткове рішення Київського районного суду м.Харкова від 27 серпня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

В.Б. Яцина

Повний текст судового рішення виготовлено 27.02.2025 року.