Дата документу 24.02.2025 Справа № 335/6664/24
Запорізький апеляційний суд
Єдиний унікальний №335/6664/24 Головуючий у 1-й інстанції: Геєць Ю.В.
Провадження № 22-ц/807/536/25 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого,судді-доповідача суддів: Подліянової Г.С., Кочеткової І.В., Кухаря С.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, який у липні уточнив до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 10.03.2024 об 14:50 у м. Запоріжжя на перехресті проспекту Соборного та вул. Якова Новицького мала місце дорожньо-транспортна пригода (ДТП), в якій було пошкоджено належний позивачу на праві власності автомобіль марки «Mazda 3 ВМ» 2016 року, номер державної реєстрації НОМЕР_1 .

Даний факт підтверджується постановою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23.05.2024 по справі № 335/3099/2024, відповідно до якої винним у скоєнні ДТП визнано ОСОБА_1 , водія автомобіля марки «КІА Sorento» 2013 року, номер державної реєстрації НОМЕР_2 .

Оскільки відповідальність відповідача, згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ЕР- 215945614 від 27.07.2023, застраховано у ПАТ «СК УСГ» (страховик), позивач звернувся за відшкодуванням до страховика.

Поліс укладений на умовах відшкодування шкоди, заподіяної майну третіх осіб в межах до 160000,00 грн включно, франшиза - 3200,00 грн. Страховик виплатив страхове відшкодування у розмірі 2506,08 грн Сума франшизи 3200,00 грн залишається не виплаченою відповідачем, хоча на його адресу листом з повідомленням про вручення було відправлено претензію з пропозицією в добровільному порядку здійснити виплату франшизи. Претензію відповідачем було проігноровано, жодного реагування на лист не надійшло, матеріальні збитки не відшкодовано, що додало позивачу ще більших моральних та душевних і матеріальних страждань з приводу пошкодження лакофарбового покриття його ТЗ у ДТП і вимагало додаткових зусиль та витрат для відновлення порушеного права в результаті ДТП - пошук додаткових грошей на консультацію у юриста, звернення з позовом до суду та пошуком відповідних спеціалістів з кузовного ремонту.

Крім майнової шкоди внаслідок спричиненої відповідачем ДТП, позивачу завдано моральної шкоди, яка полягає у його моральних та душевних стражданнях, яких він зазнав з приводу пошкодження його ТЗ, у порушенні нормальних життєвих зв`язків, через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми саме майже трьох місяців судових слухань з привиду визнання ОСОБА_1 винним в ДТП. Також у моральних стражданнях з приводу бездіяльності відповідача - не виплатою в добровільному порядку частини матеріальних збитків (франшизи).

Розмір моральної шкоди (душевних страждань, витраченого часу, страждань родини) оцінюється позивачем в 2500 гривень.

Зогляду на зазначене ОСОБА_2 просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь відшкодування завданої йому матеріальної шкоди у сумі 3200 грн ( франшиза) моральну шкоду у розмірі 2500 грн, покласти на відповідача витрати, пов`язані з розглядом даної справи.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04 грудня 2024 року позов задоволено.

Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду у розмірі 3200 грн., моральну шкоду у розмірі 2500 грн., а всього стягнуто 5 700 грн.

Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1211 грн. 20 коп.

Повернуто з державного бюджету ОСОБА_2 надмірно сплачений судовий збір у розмірі 1816 грн. 80 коп., згідно квитанції ID: 1010-1615-8177-9656 від 13.06.2024 року.

Не погоджуючись із рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04 грудня 2024 року та прийняти нове рішення, яким у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції при винесенні рішення, помилково брав за основу факт доведеності вини ОСОБА_1 у дорожньо-транспортній пригоді. На думку апелянта, судами, при розгляді справи про адміністративне правопорушення, не в повній мірі були враховані усі обставини та досліджені докази, відтак рішення про його винуватість було побудоване на помилкових припущеннях працівників патрульної поліції. Крім того, автомобіль марки «КІА Sorento», власником якого є апелянт, має чинний страховий поліс, тому збитки на користь ОСОБА_2 повинна відшкодувати страхова компанія, оскільки ліміт страхового відшкодування значно перевищує їх фактичний розмір. Щодо відшкодування моральної шкоди, апелянт вважає, що вона не доведена належними та допустимим доказами у справі, оскільки позивачем не було доведено фактів наявності моральної шкоди, протиправності діяння відповідача та вини відповідача в її заподіянні, понесених у зв`язку з цим витрат позивачем, а тому правових підстав для задоволення позову в цій частині немає. Доказів за якими суд, використовуючи обов`язкові рекомендації, які містяться у постановах Пленуму Верховного суду України №6 від 27.03.1992 та №4 від 31.05.1995, міг би оцінити розмір такої шкоди позивачем не надано.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України, до суду не надходило. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з п. 5 ч. 6 ст. 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: справи про захист прав споживачів, у яких ціна позову не перевищує шістдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

В силу вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 1 січня 2025 року це 90 840 грн (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2025 рік» з 1 січня 2025 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 3028,00 грн (3028,00 грн Х 30 = 90 840 грн), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до п.п. 1,2 ч. 1, ч.2 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, зокрема: малозначні справи, що виникають з трудових відносин. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Відповідно п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Встановлено, що ціна позову в даній справі становить 5700 грн, що становить менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (розрахунок: прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01 січня 2025 у розмірі 3028 грн х 30 = 90 840 грн).

Апеляційний суд урахував ціну та предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства та дійшов висновку, що дана справа є незначної складності, ціна позову якої не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, зазначена справа відповідно до п. п. 1 , 2 ч. 1 ст. 274 ЦПК України може розглядатися в порядку спрощеного провадження, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України, не належить до виключень із цієї категорії відповідно до ч. 4 ст. 274 ЦПК України.

Отже, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає в повній мірі.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що шкода заподіяна ОСОБА_2 з вини відповідача ОСОБА_1 внаслідок порушення останнім Правил дорожнього руху при керуванні джерелом підвищеної небезпеки була доведена знаходиться у причинному зв`язку із завданням шкоди. Зазначені обставини були встановлені Постановою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23 травня 2025 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ст. 124 КУпАП, тому саме відповідач повинен нести відповідальність за завдану шкоду у розмірі не покритому страховою виплатою, яка складає 3200 грн (розмір франшизи відповідно до договору). Враховуючи що позивач довів протиправність дій відповідача щодо пошкодження автомобіля ОСОБА_2 внаслідок ДТП, тому виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості з відповідача на користь позивача підлягає стягненню відшкодування моральної шкоди в розмірі 2500,00 грн.

З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погоджується, оскільки вони відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Судом встановлено, що постановою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23.05.2024 року (справа № 335/3099/24 провадження 3/335/1107/2024), ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, проживає у АДРЕСА_1 ), притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП (а.с.6-7).

Так, згідно з постановою суду, 10.03.2024 о 14 год. 50 хв. у м. Запоріжжі на перехресті проспекту Соборного та вулиці Якова Новицького водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем KIA Sorento, реєстраційний номер НОМЕР_2 , не врахував дорожню обстановку, не вибрав безпечної швидкості руху, щоб мати змогу постійно контролювати рух транспортного засобу та безпечно керувати ним, не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого вчинив зіткнення з автомобілем MAZDA 3, реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 , який зупинився перед перехрестям попереду, внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження, травмованих немає. Тим самим ОСОБА_1 порушив вимоги п.п.12.1, 13.1 ПДР, за що передбачено відповідальність ст. 124 КУпАП.

ОСОБА_1 визнано винуватим за ст. 124 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 850 гривень та стягнуто на користь держави судовий збір у розмірі 605,60 гривень.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 16 серпня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, постанову судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23 травня 2024 року в цій справі щодо ОСОБА_1 залишено без змін. (а.с. 48-50)

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що обставини встановлені постановою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23 травня 2024 року по справі № 335/3099/24 провадження 3/335/1107/2024 відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що оскільки відповідальність відповідача, згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ЕР- 215945614 від 27 липня 2023 року, застраховано у ПАТ «СК УСГ» (Страховик), ОСОБА_2 звернувся за відшкодуванням до Страховика (а.с.13)

Поліс № ЕР- 215945614 від 27 липня 2023 року укладений на умовах відшкодування шкоди, заподіяної майну третіх осіб в межах до 160000,00 грн. включно, франшиза - 3200,00 грн.

05 червня 2024 року страховик виплатив страхове відшкодування у розмірі 2506,08 грн.

Сума франшизи відповідачем ОСОБА_1 не відшкодована.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами регулюються Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

У частинах першій, другій статті 1166 ЦК України вказано, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина друга статті 1187 ЦК України).

Відповідно до статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України "Про страхування" (далі - Закон № 85/96-ВР)).

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону № 85/96-ВР.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 7 Закону № 85/96-ВР в Україні одним із видів обов`язкового страхування є страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує, зокрема Закон України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (далі - Закон № 1961-IV).

Згідно зі статтею 3 Закону № 1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до статті 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) (стаття 1194 ЦК України).

У п. 36.2. ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що з вини ОСОБА_1 сталася ДТП, в результаті якої автомобіль «MAZDA 3, державний номерний знак НОМЕР_1 , власником якого є ОСОБА_2 , отримав механічні пошкодження.

Як відомо з матеріалів справи цивільно-правова відповідальність власника автомобіля марки KIA Sorento, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , яким на момент ДТП керував ОСОБА_1 , а також на момент вчинення ДТП, була застрахована у ПАТ «СК УСГ», Поліс № ЕР- 215945614 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 27 липня 2023 року (а.с.8).

Страхова сума (ліміт відповідальності Страховика) за Полісом за шкоду, заподіяну майну третіх осіб в межах складає 160000,00 грн. включно, франшиза - 3200,00 грн.

Факт перерахування ПАТ «СК УСГ» на користь ОСОБА_2 страхового відшкодування у погодженому розмірі свідчить про виконання страховиком свого зобов`язання зі виплати страхового відшкодування та про відмову потерпілого від одержання відшкодування в більшому розмірі в межах страхового ліміту.

Невиплаченою залишається франшиза, яка за умовами договору складає 3200,00 грн.

Поняття «франшиза» міститься у ст. 9 Закону України «Про страхування» і його слід розуміти як частину збитків, що не відшкодовуються страховиком згідно з договором страхування.

Крім того, застосування франшизи передбачено ст. 12 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», згідно з якою розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 % від страхової суми, у межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих. Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Якщо внаслідок ДТП, що сталася з особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, а шкоди заподіяно майну, то згідно з вимогами абз. 2 п. 12.1 ст. 12 та п. 37.5 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхувальник або особа, відповідальність якої застрахована, має компенсувати позивачу суму франшизи в повному обсязі.

Внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом №1961-IV виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених Законом №1961-IV випадках - МТСБУ) та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за Законом №1961-IV не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ).

Згідно з частиною першою, пунктом 1 частини другої, частини третьої статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Таким чином, суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин, нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого дійшов правильного висновку, що позивач має право на відшкодування у повному обсязі вартості втраченого майна, тобто пошкоджень, яких зазнав її автомобіль, тому стягнення різниці між сумою необхідною для відновлення її майна та виплаченою сумою страхового відшкодування страховою компанією, з відповідача як з винної особи у розмірі 3200,00 грн відповідає обставинам справи та вимогам законодавства.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині обставин ДТП, яка сталася 10 березня 2024 за участі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Тобто преюдиційними судовими рішеннями вже встановлено обставини, на які посилається апелянт, та щодо яких він надає пояснення в апеляційний скарзі. Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23.05.2024 року (справа № 335/3099/24 провадження 3/335/1107/2024) та постанова Запорізького апеляційного суду від 16.08.2024 року набрали законної сили, про це зазначив суд першої інстанції і з цим погоджується колегія суддів.

Відтак, суд відхиляє доводи апеляційної скарги в частині встановлення обставин дорожньо-транспортної пригоди, яка стала наслідком цього спору та вважає факт винуватості ОСОБА_1 доведеним.

Доводи ОСОБА_1 про відсутність в останнього обов`язку щодо сплати різниці між відновлюваним ремонтом на страховою виплатою, оскільки за полісом страхового відшкодування ліміт відповідальності відповідача становить 160000,00 грн. не заслуговують на увагу, оскільки страховик здійснив виплату страхового відшкодування у зв`язку з домовленістю сторін , що підтверджується самим позивачем (а.с.31).

Тобто, позивач фактично погодився із розміром та способом здійснення страхового відшкодування страховою компанією збитків саме у заявленому розмірі, який був визначений на той час Страховиком і отримав страхове відшкодування у розмірі 2506,08 грн.

Отже, колегія суддів вважає, що в діях страхової компанії відсутні ознаки порушення вимог Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів". Таким чином, при погодженні й виплаті власнику пошкодженого в ДТП транспортного засобу заподіяної шкоди, вдруге здійснення виплат (доплат) Законом не передбачено. Подібний за змістом висновок міститься у постанові Верховного Суду від 10 червня 2020 року у справі N 333/2096/17. А тому у страхової компанії відсутні будь-які зобов`язання перед позивачем, оскільки зобов`язання були виконані у повному обсязі, так як дані обставини не звільняють відповідача від відшкодування різниці суми між фактично завданою шкодою та страховою виплатою матеріальної шкоди в повному обсязі.

Позивачем заявлено також позовну вимогу щодо стягнення з відповідача моральної шкоди.

Згідно зі ст. 23 ЦК України,особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У відповідності до роз`яснень пункту 9постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", суд має врахувати характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, ступінь вини відповідача у кожному конкретному випадку, а також інші обставини, зокрема, характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

Моральна шкода - це негативні наслідки (втрати) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких фізична особа зазнала у зв`язку з посяганням на її права та інтереси.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

При оцінці обґрунтованості вимог позивачів у справах про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних за обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат.

Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.

Разом з тим, з огляду на моральну зумовленість виникнення інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.

Оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обґрунтовуючи вимоги про стягнення моральної шкоди, позивач зазначив, що починаючи із самого моменту ДТП отримав стрес, душевні та моральні переживання, втратив психологічну рівновагу. Це вплинуло на якість повсякденного життя позивача, в тому числі за рахунок того, що він витрачав багато часу та зусиль для відновлення порушеного права. Позивач був вимушений витрачати час на пошук спеціалістів з ремонту, звертатися за допомогою до юристів, збирати документи для отримання страхової виплати.

Стрес та переляк, який стався у позивачка під час ДТП спричинив порушення сну, емоційну напругу, нервовість та дратівливість.

Позивач витратив значний час на необхідність подання до страховика заяв та інших документів. Необхідність постійного контролю при ремонті автомобіля порушило його життєвий ритм та витратило час, який він завжди витрачав на родину.

В обґрунтування вищевказаного, позивачем додатково зазначено, що він витратив два робочі дні для участі у слуханні справи 335/3099/24 намагаючись відновити порушене право, втративши в наслідок цього заробіток у розмірі 2000 грн.

Суд першої інстанції вірно врахував що позивач довів протиправність дій відповідача, колегія суддів погоджується з тим, що 2500,00 грн буде достатнім розміром для відшкодування моральної шкоди.

Виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, з урахуванням характеру заподіяння моральної шкоди, характеру і обсягу моральних страждань позивача, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди у розмірі 2500 грн на користь позивача.

У даній справі, апеляційний суд не знаходить підстав для висновку, що при визначені розміру відшкодування моральної шкоди порушено принципи розумності, пропорційності та справедливості.

Інші доводи апеляційної скарги не містять посилань на докази, які б спростовували висновки суду в цій частині і впливали на їх законність, а зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом.

Отже, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Відповідно до підпунктів «б» «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції в резолютивній частині судового рішення повинен зазначити новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишається апеляційний судом без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін підстав для зміни розподілу судових витрат немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04 грудня 2024 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови,лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повна постанова складена 24 лютого 2024 року.

Головуючий, суддя Суддя Суддя

Подліянова Г.С. Кочеткова І.В. Кухар С.В.