провадження № 22-ц/824/3398/2025 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Березовенко Р.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 поданою представницею адвокаткою - Машкіною Вікторією Миколаївною та акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» поданою представницею - Кобзар Юлією Богданівною на рішення Печерського районного суду міста Києва від 09 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк», третя особа ТОВ «ФК «Фінілон» про захист прав споживачів, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Печерського районного суду міста Києва із позовом до АТ КБ «ПриватБанк», в якому просила суд:

стягнути з відповідача на свою користь кошти у сумі 1 056,40 доларів (нарахування 3 % річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України);

зазначити в рішенні про нарахування 3% річних на суму основного боргу до моменту виконання рішення суду. Нарахування 3% річних здійснювати за наступною формулою: Сума 3% річних = С ? 3 х Д / 365 / 100, де: С - сума основного боргу, Д - кількість днів прострочення;

роз`яснити органу, що здійснюватиме примусове виконання рішення суду, що у випадку часткової сплати приватним підприємством «Вектор Інвест Контракт» суми основного боргу, нарахування 3% річних повинно здійснюватися на залишок заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що між сторонами було укладено договір №SAMDN2635 «Стандарт» від 10 грудня 2012 року. Згідно п. 1 при укладенні цього договору клієнт передає, а банк приймає грошові кошти в сумі 15 000,00 дол. США, на строк 366 днів по 10 грудня 2013 включно. Для внесення суми вкладу банк відкриває клієнту особовий рахунок № НОМЕР_1 . Відсоткова ставка по вкладу складає 6,5% річних. Відповідно до п. 5 даного договору вкладу, у випадку, якщо по закінченню строку вкладу, клієнт не заявив банку про відмову щодо продовження строку вкладу, вклад автоматично вважається продовженим ще на один строк, передбачений умовами договору. Строк вкладу продовжується неодноразово без явки клієнта в банк. При цьому вирахування нового строку вкладу і нового мінімального строку вкладу починається з дня, наступного після дати закінчення попереднього строку вкладу. Згідно з п. 7 договору вкладу, сторони мають право достроково розірвати даний договір у відповідності з діючим законодавством, попередивши про це другу сторону за два банківських дня до дати розірвання договору.

04 листопада 2020 року позивачкою надіслано заяви про видачу вкладу за вказаним договором. Відповіддю №20.1.0.0.0/7-201106/3229 від 30 листопада 2020 року банк, відмовив клієнту у видачі коштів. Дані обставини встановлені постановою Київського апеляційного суду від 01 березня 2023 року у справі №757/53371/20.

Правомірність вимоги про стягнення суми вкладу з банку підтверджена постановою Київського апеляційного суду від 01 березня 2023 року у справі №757/53371/20 та задоволена в повному обсязі.

Однак, до цього часу сума вкладу банком не повернута, що є підставою для нарахування 3% річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України за період з 11 листопада 2020 року (шостий день після отримання банком заяви про повернення вкладу, враховані вихідні) до 17 березня 2023 року (день здійснення розрахунку).

12 червня 2023 року до суду від представниці відповідача Кобзар Ю.Б. надійшов відзив, відповідно до якого, позовні вимоги вважала необґрунтованими. Зазначила, що банк перевів борг за договором клієнта на ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон» зі згоди клієнта, отже, з огляду на те, що будь-яких письмових заперечень від ОСОБА_1 , відносно переведення банком на ТОВ ФК «Фінілон» боргу за договором, який є предметом спору у даній справі, на адресу банку не надходило, то вважається, що переведення боргу банком було здійснено зі згоди вкладника, тобто позивачки. Отже, внаслідок укладання між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ ФК «Фінілон» договору переведення боргу б/н від 17 листопада 2014 року та переведення боргу за зобов`язаннями банку щодо виплати коштів за договором, який є предметом у даній справі, вважає, що банк на цей час не несе зобов`язань за таким договором, а ТОВ «ФК «Фінілон» є новим боржником за даним договором банківського вкладу. У зв`язку з вищевикладеним, вважає, що належним відповідачем у даній справі має бути саме ТОВ «ФК «Фінілон». Окрім того, не погодився з розрахунком наданим позивачкою, та на його спростування надав контр-розрахунок, згідно якого, сума до стягнення за 3% річних становить 15 000,00 дол. США х 3 % x 856 (кількість днів) / 365 = 1 055,34 дол. США. Окрім того, зазначає, що позовна заява містить вимогу відносно зазначення у рішенні суду про нарахування 3% річних на суму основного боргу до моменту виконання рішення суду, при цьому позивач посилається на ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК України, однак позивач невірно трактує зазначені норми законодавства та не враховує, що ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК стосується виключно нарахувань відсотків або пені, а нарахування 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України не може застосовуватися до ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК України, окрім того, до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Відносно виконання судового рішення у даній справі зазначила, що на сьогодні державою Україна встановлені та наявні обмежувальні заходи щодо виконань грошових зобов`язань перед окремими категоріями фізичних та юридичних осіб задля забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави України у зв`язку з військовою агресією рф, а саме у відповідності до вимог Постанови КМУ від 03 березня 2022 року №187 встановлений мораторій (заборона) на виконання, у тому числі в примусовому порядку, грошових та інших зобов`язань, стягувачами за якими є громадяни російської федерації, крім тих, що проживають на території країни на законних підставах, отже, у зв`язку із наявністю російського громадянства у позивача ОСОБА_1 та щодо здійснення підприємницької діяльності даною особою на території рф і відповідно отримання нею доходів та сплати податків на користь країни агресора, виконання судового рішення на даний час є неможливим.

19 червня 2023 року від адвокатки Машкіної В.М. в інтересах позивачки надійшла відповідь на відзив, у якій зазначила, що судами першої та апеляційної інстанції у справі №757/53371/20 вже було встановлено, що саме АТ КБ «Приватбанк», а не ТОВ «ФК «Фінілон» є належним відповідачем у справі. Щодо можливості нарахування 3% річних до моменту виконання рішення суду зазначила, що дані позовні вимоги не порушують правил позовної давності, адже звернення з вимогою, позовною заявою є діями, які переривають строк позовної давності. А тому вимоги заявлені в межах строку позовної давності. Вважала безпідставними твердження відповідача про те, куди може потратити стягнені кошти позивачка.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 09 листопада 2023 року залучено до участі у справі ТОВ «ФК «Фінілон» у якості третьої особи, без самостійних вимог.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 09 квітня 2024 року позов задоволено. Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 3% річних, нарахованих на суму заборгованості за кожен день прострочення за період з 11 листопада 2020 року по 17 березня 2023 року у розмірі 1056,40 доларів США, що еквівалентно 38 631,00 грн. Роз`яснено органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання рішення суду, що у випадку часткової сплати АТ КБ «Приватбанк» суми основного боргу, нарахування 3% річних повинно здійснюватися на залишок заборгованості. Відстрочено виконання рішення до прийняття та набрання чинності Законом України щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором. Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь держави суму судового збору у розмірі 1073,60 грн.

Не погодившись із таким рішенням суду, представниця ОСОБА_1 - адвокатка Машкіна Вікторія Миколаївна 17 жовтня 2024 року подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 09 квітня 2024 року в частині визначення еквівалента суми боргу в гривні 38 631,00 грн, а також в частині відстрочення виконання рішення до прийняття та набрання чинності Законом України щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором.

Підтримавши доводи позовної заяви, апелянт вказала на неправильну оцінку судом першої інстанції наявних у справі доказів.

Зауважила, що позов містив вимогу про стягнення боргу у сумі 1 056,40 дол. США та стосувався стягнення 3% річних у зв`язку з тим, що позивач мав право на їх нарахування до моменту виконання рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 вересня 2022 року, з урахуванням змін постанови Київського апеляційного суду від 01 березня 2023 року у справі 757/53371/20, які визначили борг у доларах США.

Відповідно нарахування відсотків річних теж має виконуватися у валюті - долар без прив`язки до гривні, що відповідає практиці Верховного Суду.

Крім того, застосовуючи відстрочку виконання рішення, суд першої інстанції не вказав чітко період відстрочення, а лише зазначив про відстрочення до прийняття та набрання чинності Законом України щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором. Відстрочка виконання має мати чіткий період, а не посилання на настання події чи дії в майбутньою.

Більш того, суд безпідставно та необґрунтовано дійшов висновку, що позивач проживає на території АРК та не зазначив жодного документу на підтвердження цього.

Натомість ОСОБА_1 є громадянкою України має паспорт громадянина України, податковий номер, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, представниця акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» - адвокатка Кобзар Юлія Богданівна 21 жовтня 2024 року подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила: скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 09 квітня 2024 року в частині стягнення з банку на користь позивача 1 056,40 дол. США - суми 3% річних та 1 073,60 грн на користь держави - суми судового збору та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, в іншій частині рішення залишити без змін; виключити з мотивувальної частини рішення посилання на наступне: «Крім цього, відповідно до ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК України суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. Остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), який здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VII цього Кодексу. Остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами визначеними у рішенні суду, органом (особою), який здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VII цього Кодексу. Як зазначено в частинах одинадцятій та двадцятій статті 26 Закону України «Про виконавче провадження», якщо у виконавчому документі про стягнення боргу зазначено про нарахування відсотків або пені до моменту виконання рішення, виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження розраховує остаточну суму відсотків (пені) за правилами, визначеними у виконавчому документі. До закінчення виконавчого провадження виконавець за заявою стягувача перераховує розмір остаточної суми відсотків (пені), які підлягають стягненню з боржника, не пізніше наступного дня з дня надходження заяви стягувача про такий перерахунок, про що повідомляє боржника не пізніше наступного дня після здійснення перерахунку. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що до моменту виконання рішення суду на суму основного боргу слід нараховувати три відсотки річних за методом сума 3 % річних = С х 3 х д : 365 : 100, де С - сума основного боргу, Д -кількість днів прострочення.».

Зазначила, що відповідач надав суду всі наявні у нього докази щодо здійсненого банком переведення боргу за договором SAMDN2635 від 10 грудня 2012 року на іншу юридичну особу та повідомив суд про всі відомі банку обставини станом на 12 червня 2023 року, з метою подальшого повного та об`єктивного встановлення судом всіх обставин при розгляді цієї справи.

Тобто ухвалення судового рішення у цивільній справі №757/11642/23-ц з вимогою про стягнення грошових коштів за Договором SAMDN2635 від 10 грудня 2012 року, укладеним між сторонами, та який є предметом спору у цій справі, безпосередньо впливає на права та обов`язки іншої юридичної особи - ТОВ «ФК «ФІНІЛОН», яка є на даний час новим боржником за спірним договором, який є предметом спору у даній справі.

Враховуючи той факт, що права позивача у даній справі відповідачем на цей час не порушуються та не оспорюються, оскільки зобов`язання за договорами, які є предметом спору, повинен виконувати з 17 листопада 2014 року ТОВ «ФК «Фінілон», відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог до АТ КБ «ПриватБанк».

Але, суд першої інстанції розглядаючи дану справу взагалі не прийняв до уваги наведені пояснення та надані банком докази та неправомірно стягнув кошти.

Судом першої інстанції не враховано, що у зв`язку з тим, що АТ КБ «ПриватБанк» з 17 листопада 2014 року не є боржником за договором, який є предметом спору, отже відсутні підстави для нарахування та стягнення з банку відсотків, які нараховані позивачем та стягнуті судом.

Також судом не враховано, що ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК стосується виключно нарахувань відсотків або пені, а нарахування 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України не може застосовуватися до ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК України, окрім того, до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 06 грудня 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представницею адвокаткою - Машкіною Вікторією Миколаївною, та надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 09 грудня 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» поданою представницею - адвокаткою Кобзар Юлією Богданівною, та надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 27 грудня 2024 року призначено розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи.

17 лютого 2025 року представниця ОСОБА_1 - адвокатка Машкіна Вікторія Миколаївна подала пояснення на апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк», у яких просила відмовити банку у задоволенні вимог його апеляційної скарги

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно вимог ст. 369 ЦПК України, в редакції на час надходження апеляційної скарги, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).

Оскільки дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 21 вересня 2022 року, зміненим в частині пені постановою Київського апеляційного суду від 01 березня 2023 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 суму вкладу у розмірі 15 000,00 дол. США за депозитним договором №SAMDN2635 від 10 грудня 2012 року; суму процентів, нарахованих за період з 11 грудня 2012 року до 08 жовтня 2020 року у розмірі 7 632,17 дол. США; суму пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за період з 08 жовтня 2019 року до 08 жовтня 2020 року у розмірі 15,51 дол. США. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Правомірність вимоги про стягнення суми вкладу з банку у справі №757/53371/20 підтверджена постановою Верховного Суду від 24 травня 2023 року.

У зв`язку з несвоєчасним поверненням вкладу позивачка нарахувала 3% річних за період з 11 листопада 2020 року по 17 березня 2023 року за формулою: С х 3 х д : 365 : 100, де С - сума основного боргу, Д - кількість днів прострочення.

Так, з 11 листопада 2020 року до 31 грудня 2020 року, здійснено наступний розрахунок:

15 000,00 (сума боргу) х 3% х 51 (к-сть днів у періоді) : 366 : 100 = 62,70 доларів.

З 01 січня 2021 року до 17 березня 2023 року, здійснено наступний розрахунок:

15 000 х 3% х 806 : 365 : 100 = 993,70 доларів.

Всього штрафних санкцій: 1056,40 доларів США.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції вважав позовні вимоги обґрунтованими, оскільки відповідач не виконав грошове зобов`язання, що призвело до виникнення права вимоги про сплату трьох процентів річних від простроченої суми, а також заявленими в межах позовної давності.

Крім цього, відповідно до ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК України суд вважав за необхідне покласти на орган (особу), що здійснюватиме примусове виконання рішення суду, у випадку часткової оплати банком суми основного боргу, обов`язок нараховувати три відсотки річних на залишок заборгованості.

Суд оцінив критично доводи відповідача, що належним відповідачем у справі є ТОВ «ФК «Фінілон» у зв`язку з переведенням останньому боргу, оскільки постановою Верховного Суду від 24 травня 2023 року у справі №757/53371/20 встановлено «ураховуючи, що у матеріалах справи відсутні докази надання ОСОБА_1 згоди на переведення боргу від АТ КБ «Приватбанк» до ТОВ «ФК «Фінілон» за договором укладеним між банком та ТОВ «ФК «Фінілон» за договором банківського вкладу, договір про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, укладений між банком та ТОВ «ФК «Фінілон», не створює правових наслідків для позивачки. За таких обставин суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку, що саме АТ КБ «Приватбанк», а не ТОВ «ФК «Фінілон», є належним відповідачем у справі. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2023 року у справі №199/3152/20».

Визначаючи порядок виконання рішення, суд вказав, що позивач проживає на території АР Крим, а тому у виниклих між позивачем та відповідачем правовідносинах, не застосування постанови Кабінету Міністрів України №187 від 03 березня 2022 року, порушуватиме не лише статтю 17 Конституції України, а й принцип правової визначеності, що в свою чергу, породить нові спори за позовами нібито «нових кредиторів» за договорами відступлення права вимоги, метою яких зрештою може бути уникнення встановленого такою постановою мораторію (заборони). У зв`язку з чим відстрочив виконання рішення до прийняття та набрання чинності Законом України щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором.

Колегія суддів, перевіривши оскаржуване рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, не може в повній мірі погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, а тому визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання та поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Так, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3% річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц, від 4 червня 2019 року у справі №916/190/18.

Таким чином, з ухваленням 21 вересня 2022 року Печерським районним судом м. Києва рішення у справі №757/53371/20-ц, зобов`язання відповідача повернути ОСОБА_1 вклад не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Відтак позивачка має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення до повного фактичного виконання зобов`язання банком.

При цьому, для правовідносин, які виникли між сторонами судове рішення у справі №757/53371/20-ц має преюдиційне значення (стаття 82 ЦПК України).

У цій справі суди встановили доведеним, що банк мав на вимогу ОСОБА_1 від 04 листопада 2020 року повернути їй вклад за договором №SAMDN2635 від 10 грудня 2012 року, однак цього не зробив.

Наразі судове рішення у справі №757/53371/20-ц набрало законної сили, однак не виконано.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3% річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України, що узгоджується із правовою позицією викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц.

Оскільки за договором банківського вкладу рахунок позивачці відкрито у доларах США, рішенням Печерського районного суду м. Києва від 21 вересня 2022 року у справі №757/53371/20-ц валюту стягнутого вкладу визначено у доларах США, місцевий суд помилково визначив еквівалент стягнутих 3% річних у національній валюті - 38 631,00 грн.

Поряд з цим, колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду, що АТ КБ «ПриватБанк» є належним відповідачем у цій справі, адже суди у справі №757/53371/20 встановили, що договір про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, укладений між банком та ТОВ «ФК «Фінілон», не створює правових наслідків для позивачки. Наведене спростовує доводи апеляційної скарги банку у цій частині.

Щодо застосування положень частин десять, одинадцять ст. 265 ЦПК України, колегія суддів враховує наступні висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16 жовтня 2024 року у справі №911/952/22.

Частині десятій статті 238 ГПК України, частинам десятій, одинадцятій статті 265 ЦПК України кореспондують норми частин одинадцятої, дванадцятої статті 26 Закону «Про виконавче провадження», якими конкретизується порядок виконавчих дій виконавця щодо нарахування пені, відсотків до моменту виконання рішення суду за механізмом (формулою) визначеним у цьому рішенні суду. Зокрема, визначено: якщо у виконавчому документі про стягнення боргу зазначено про нарахування відсотків або пені до моменту виконання рішення, виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження розраховує остаточну суму відсотків (пені) за правилами, визначеними у виконавчому документі; до закінчення виконавчого провадження виконавець за заявою стягувача перераховує розмір остаточної суми відсотків (пені), які підлягають стягненню з боржника, не пізніше наступного дня з дня надходження заяви стягувача про такий перерахунок, про що повідомляє боржника не пізніше наступного дня після здійснення перерахунку.

Системний аналіз наведених норм свідчить, що положення частини десятої статті 238 ГПК України, частин десятої, одинадцятої статті 265 ЦПК України закріплюють механізм, який позбавляє кредитора необхідності звернення до суду з позовом щодо нарахування та стягнення, зокрема, відсотків за наступні періоди невиконання зобов`язання після того, як був розглянутий по суті і задоволений його позов про стягнення боргу, відсотків за невиконання того самого зобов`язання між тими ж сторонами.

Застосування частини десятої статті 238 ГПК України, частин десятої, одинадцятої статті 265 ЦПК України полягає у продовженні нарахування відсотків поза часовими межами, в яких суд розглянув і вирішив спір по суті позовних вимог. Вони застосовуються лише в тих випадках, коли суд, розглянувши спір по суті, ухвалив рішення про застосування відсотків.

Тобто можливість нарахування відсотків до моменту виконання рішення суду нерозривно пов`язана із безпосереднім їх застосуванням у рішенні суду (розглядом та задоволенням таких вимог у рішенні суду). Якщо суд не застосував відсотки в рішенні, то не може бути і зазначено про їх нарахування до моменту виконання рішення. І навпаки - якщо суд їх застосує, то у рішенні може зазначатися про нарахування відсотків до моменту виконання рішення.

Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що нарахування відсотків у порядку частини десятої статті 238 ГПК України, частин десятої, одинадцятої статті 265 ЦПК України ґрунтується на тих самих нормах матеріального права, які є підставою для задоволення позову судом за результатом розгляду справи та які зазначені в мотивувальній частині рішення.

Положення наведених норм можуть застосовуватись для донарахування будь-яких відсотків, які розраховуються за методикою, що враховує фактор часу, що передбачені законодавством або договором і які суд вирішив стягнути з боржника на користь кредитора. Якщо законодавством чи договором встановлені обмеження нарахування відсотків, про ці обмеження суд повинен зазначити в рішенні, яким встановлено донарахування відсотків.

За своєю природою відсотки, зазначені в частині десятій статті 238 ГПК України, частинах десятій, одинадцятій статті 265 ЦПК України, є заходами відповідальності, що застосовані судом за порушення боржником виконання зобов`язання. Тобто це ті самі заходи відповідальності, але продовжені на наступний період часу, протягом якого зобов`язання не виконується. Зазначені норми не визначають якоїсь іншої чи особливої правової природи відсотків, про нарахування яких суд може зазначити у рішенні про стягнення до моменту його виконання.

Стягнення процентів річних, правове регулювання яких визначено частиною другою статті 625 ЦК України, охоплюються положенням наведених норм.Підтвердженням цього висновку додатково свідчить сам зміст частини другої статті 625 ЦК України, в якій прямо зазначено, що проценти річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.

Отже, доводи апеляційної скарги банку щодо неможливості застосування положень частини десятої статті 265 ЦПК України суперечать Закону та практиці Верховного Суду, а тому відхиляються колегією суддів.

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 в частині відстрочення виконання оскаржуваного судового рішення колегія суддів виходить з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 267 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

Підставою для відстрочки виконання судового рішення має бути існування об`єктивних, непереборних, виняткових обставин, що ускладнюють вчасне виконання рішення або роблять його неможливим.

Постановою від 03 березня 2022 року №187 «Про забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави Україна у зв`язку з військовою агресією російської федерації» Кабінет Міністрів України для забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави України у зв`язку з військовою агресією російської федерації установив до прийняття та набрання чинності Законом України щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором, мораторій (заборону), у тому числі, на виконання, у тому числі в примусовому порядку, грошових та інших зобов`язань, кредиторами (стягувачами) за якими є російська федерація або такі особи (далі - особи, пов`язані з державою-агресором): громадяни російської федерації, крім тих, що проживають на території України на законних підставах; юридичні особи, створені та зареєстровані відповідно до законодавства російської федерації; юридичні особи, створені та зареєстровані відповідно до законодавства України, кінцевим бенефіціарним власником, членом або учасником (акціонером), що має частку в статутному капіталі 10 і більше відсотків, якої є російська федерація, громадянин російської федерації, крім того, що проживає на території України на законних підставах, або юридична особа, створена та зареєстрована відповідно до законодавства російської федерації; юридичні особи, утворені відповідно до законодавства іноземної держави, кінцевим бенефіціарним власником, членом або учасником (акціонером), що має частку в статутному капіталі 10 і більше відсотків, яких є російська федерація, громадянин російської федерації, крім того, що проживає на території України на законних підставах, або юридична особа, створена та зареєстрована відповідно до законодавства російської федерації, - у випадку виконання зобов`язань перед ними за рахунок коштів, передбачених у державному бюджеті.

У постанові Верховного Суду від 30 травня 2023 року у справі №925/1248/21 зазначено, що дія мораторію передбачає заборону на вчинення конкретно визначеного переліку дій між учасниками правовідносин, встановлює певний правовий режим для цих правовідносин і впливає на перебіг грошових та інших зобов`язань. З моменту запровадження вказаного мораторію суб`єктивне право осіб - кредиторів (стягувачів), перелік яких наведений в Постанові №187, зазнає обмежень у можливості реалізувати ними право вимоги до зобов`язаної сторони, у тому числі шляхом звернення за судовим захистом. Також мораторій хоча і не припиняє суб`єктивне право, однак на строк дії мораторію таке право не може реалізуватися шляхом виконання.

За обставинами цієї справи, ОСОБА_1 з 16 липня 2018 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Доказів на підтвердження висновків місцевого суду про фактичне проживання позивачки на тимчасово окупованій території АР Крим матеріали справи не містять.

Доводи банку про здійснення позивачкою підприємницької діяльності за законодавством рф на території АР Крим апеляційний суд відхиляє, адже долучена ним виписка не є належним, допустимим та достатнім доказом (не завірена у встановленому законом порядку, відсутній нотаріально посвідчений переклад).

На підставі наведеного колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи та, у зв`язку з цим неправильне застосування норм матеріального права, знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі вищенаведених мотивів, колегія апеляційного суду вважає, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній ОСОБА_1 частині не відповідає фактичним обставинам справи, не ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права і не може бути залишене без змін, а підлягає скасуванню в частині відстрочення виконання рішення до прийняття та набрання чинності Законом України щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором. Також належить виключити з резолютивної частини посилання суду на гривневий еквівалент 3% річних.

При цьому, доводи апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» подану представницею - Кобзар Юлією Богданівною - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 подану представницею адвокаткою - Машкіною Вікторією Миколаївною - задовольнити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 09 квітня 2024 року в частині відстрочення виконання рішення до прийняття та набрання чинності Законом України щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором скасувати.

Виключити з резолютивної частини рішення Печерського районного суду міста Києва від 09 квітня 2024 року посилання на гривневий еквівалент 3% річних, який підлягає до стягнення у розмірі 38 631,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова