КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/2243/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 753/2868/22

10 лютого 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Левенця Б.Б.

при секретарі - Уляницькій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» адвоката Проценка Миколи Миколайовича на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 25 липня 2024 року ухваленого під головуванням судді Якусика А.Є., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Черленюх Людмили Василівна про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно,-

в с т а н о в и в:

У лютому 2022 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулись до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Черленюх Людмили Василівна про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно.

Позовні вимоги обгрунтовували тим, що позивачі були власниками трикімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В рахунок забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитними договорами від 28.09.2007 року за №0 та від 28.09.2007 року за №0, позивачами була передана в іпотеку AT «УкрСиббанк» квартира АДРЕСА_2 на підставі договору іпотеки від 28.09.2007 року за №65497, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. 28.09.2007 року за №7135.

Позивачі зазначили, що їм стало відомо з відомостей, що містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що право власності на належну їм квартиру було зареєстровано за Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції». Реєстрація права власності на квартиру здійснювалася приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черленюх Людмилою Василівною на підставі прийнятого нею рішення від 22.10.2021 року за №61082602 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за номером 44595450.

Вважали, що такими діями нотаріус та відповідач грубо порушили право власносності позивачів на належну їм квартиру, посилаючись на те, що вони не узгоджували з первісним іпотекодержателем умови щодо автоматичного звернення стягнення заборгованості на предмет іпотеки шляхом набуття права власності у порядку реєстрації такого права державним реєстратором, натомість позивачі погодилися на застосування такого порядку шляхом укладення окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який між сторонами не укладався. У них відсутні документи, які подавалися державному реєстратору для проведення державної реєстрації квартири, а письмову вимогу відповідача про усунення порушень вони не отримували.

Крім цього, відповідач також не здійснював оцінку вартості квартири, оскільки жоден суб`єкт оціночної діяльності до позивачів із проханням надати для огляду належне їм приміщення не звертався.

З урахуванням наведених обставин, позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 просили суд визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Черленюк Л.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 22 жовтня 2021 року за індексним номером 61082602, згідно з яким здійснено державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції». Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «Приватні інвестиції»на їхкористьсудові витрати.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 25 липня 2024 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Черленюх Людмили Василівни про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майнозадоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Черленюх Людмили Василівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 22 жовтня 2021 року за індексним номером 61082602 про державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції».

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі за подання позовної заяви та заяви про забезпечення позову у сумі 1 157 (одна тисяча сто п`ятдесят сім) грн 80 коп.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі за подання позовної заяви та заяви про забезпечення позову у сумі 1 157 (одна тисяча сто п`ятдесят сім) грн 80 коп.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі за подання позовної заяви та заяви про забезпечення позову у сумі 1 157 (одна тисяча сто п`ятдесят сім) грн 80 коп.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» адвокат Проценко Микола Миколайович подав апеляційну скаргу, в якій за результатом апеляційного перегляду справи просить скасувати рішення Дарницького районного суду міста Києва від 25 липня 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно відмовити повністю. Стягнути з позивачів на користь ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» судові витрати у справі.

В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не оцінив і не з`ясував усіх обставин, на які учасники справи посилались в обгрунтування своїх вимог та заперечень.

Зазначає, що відносини між позивачами та ТОВ «Фінансова Компанія «Приватні Інвестиції» щодо звернення стягнення на предмет іпотеки виникли з 05.02.2020 року (момент набуття прав вимоги за іпотечним договором) і закінчилися 19.10.2021 року (момент звернення стягнення на предмет іпотеки), а відтак, регулювалися нормами Закону України «Про іпотеку», який передбачав можливість звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі іпотечного застереження, без укладення окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відтак, на думку сторони відповідача, і нормами Закону України «Про іпотеку» (в редакції на момент державної реєстрації права власності) і приписами іпотечного договору передбачалася можливість реєстрації права власності на предмет іпотеки саме на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, яке міститься в п.п. 4.2.3., 4.3.іпотечного договору.

Щодо обраного позивачами способу захисту своїх прав та інтересів сторона відповідача зазначає, що задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності суперечить зазначеній імперативній вимозі закону, оскільки виконання судового рішення призведе до прогалини в Державному реєстрі прав у частині належності права власності на спірне майно.

При цьому, жодної позовної вимоги про визнання, зміну чи припинення речових прав (визнання права власності на квартиру, припинення права власності ТОВ «ФК «Приватні інвестиції») позивачі не заявляли, що було самостійною підставою для відмови в позові в повному обсязі.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

В апеляційній скарзі сторона відповідача зазначила про попередній (орієнтовний) розмір судових витрат на правову допомогу у зв`язку з розглядом справи, який вона очікує понести в суді апеляційної інстанції, що становить 50 000,00 грн.

У відзиві на апелційну скаргу відповідач ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Зазначає, що іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3 Закону України «Про іпотеку»).

Сторонами іпотечного договору у пункті 5.2.1. було погоджено, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання має відбуватися на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку».

Сторони не вносили зміндовказаного пункту договору, окремого договор про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язаня, не укладали.

З огляду на вищевикладене, місцевий суд дійшов правильного висновку про те, що прийняття нотаріусом рішення про державну реєстрацію за кредитором права власності на спірну квартиру за договором іпотеки від 28 вересня 2007 року є протиправним і,відповідно, ТОВ ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» набуло право власності на спірне нерухоме майно у непередбачений договором та законом спосіб.

Аналогічний висновок викладений і у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2024 року у справі № 756/18673/21 (провадження № 61 -17165св23).

Рух справи у суді апеляційної інстанції

Автоматизованим розподілом судової справи між суддями Київського апеляційного суду від 16 серпня 2024 року визначено склад колегії суддів: ОСОБА_6 - головуючий суддя, судді: Музичко С.Г., Болотов Є.В. для розгляду справи № 753/2868/22.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 05 вересня 2024 року відкрито провадження у справі за апеляційною скаргою представника відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» адвоката Проценка Миколи Миколайовича на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 25 липня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Якусика А.Є., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Черленюх Людмили Василівни про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно.

Справу призначено до розгляу з повідомленням учасників справи.

Рішенням Вищої ради правосуддя від 05 листопада 2024 року звільнено ОСОБА_6 з посади судді Київського апеляційного суду у зв`язку з поданням заяви про відставку.

На підставі розпорядження керівника апарату від 08 листопада 2024 року призначено повторний автоматизований розподіл цивільної справи № 752/24382/18.

Повторним автоматизованим розподілом судової справи між суддями Київського апеляційного суду від 08 листопада 2024 року визначено склад колегії суддів: головуючий суддя: Ратнікова В.М., судді Левенець Б.Б., Борисова О.В. для розгляду справи № 753/2868/22.

В судове засідання апеляційного суду представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» не з`явився, про день та час розгляду справи товариство апеляційним судом повідомлене у встановленому законом порядку, участь свого представника у судовому засіданні не забезпечило, а тому суд вважає можливим розгляд справи у відсутності представника відповідача.

Представник позивача ОСОБА_2адвокат Федоров Євген Геннадійович в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

Позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Черленюх Людмила Василівна в судове засідання також не з`явились, про день та час слухання справи судом повідомлені, а тому суд вважає можливим розгляд справи у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення представника позивача, обговоривши доводи апеляційної скаргита відзиву на апеляційну скаргу, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 28 вересня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 був укладений договір іпотеки № 65497, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В., зареєстрований в реєстрі за №7135, відповідно до умов якого з метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 28 вересня 2007 року та за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 28 вересня 2007 року, в іпотеку було передано належну позивачам квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 61,7 кв. м, житловою площею 40,8 кв. м.

Згідно з пунктами 4.1, 4.2 договору іпотеки іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у разі порушення іпотекодавцем будь-якого зобов`язання, що забезпечено іпотекою за цим договором. Звернення стягнення здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, позасудового врегулювання у відповідності до умов цього договору та Закону України «Про іпотеку».

Пунктом 4.5 договору іпотеки сторони погодили, що звернення стягнення на предмет іпотеки із застосуванням позасудового врегулювання здійснюється відповідно до розділу 5 цього договору «Застереження про задоволення вимог іпотекодержателя» та Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до пункту 5.1 договору іпотеки сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання.

Як визначено пунктом 5.2 договору іпотеки позасудове врегулювання здійснюється одним з наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки:

1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку» (підпункт 5.2.1);

2) отримання іпотекодержателем права продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу від імені іпотекодавця на підставі окремого договору про задоволення вимог Іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку» (підпункт 5.2.2).

07 лютого 2020 року ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» надіслало на адресу позивачів повідомлення про заміну кредитора у зобов`язанні та відступлення прав за договором купівлі-продажу прав вимоги, яким повідомило, що 05 лютого 2020 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Приватні Інвестиції» укладено договір №2149/К, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черленюх Л. В., за умовами якого права вимоги за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 28 вересня 2007 року та за договором іпотеки № 65497 від 28 вересня 2007 року перейшло до нового кредитора - ТОВ «ФК «Приватні інвестиції».

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 298972233 від 10 лютого 2022 року право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , 19 жовтня 2021 року зареєстровано за ТОВ «ФК «Приватні інвестиції», про що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черленюх Л.В. внесено відповідний запис про право власності № 44595450 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) № 61082602 від 22 жовтня 2021 року.

Підставою для державної реєстрації права власності на нерухоме майно - квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , зазначено договір іпотеки від 28 вересня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В., зареєстрований в реєстрі за №7135.

Вказане підтверджується також копіями матеріалів реєстраційної справи №000, наданої Департаментом з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на запит суду.

Згідно з матеріалами реєстраційної справи № 000, разом із заявою від 19 жовтня 2021 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» подало державному реєстратору такі документи: договір іпотеки № 65497 від 28 вересня 2007 року; довідку про суму боргу за основним зобов`язанням станом на 18 жовтня 2021 року, згідно з якою сума боргу становить 216 410,40 доларів США, та про вартість предмета іпотеки, визначену суб`єктом оціночної діяльності, станом на 22 вересня 2021 року, яка становить 1 468 460,00 грн; звіт про експертну оцінку ринкової вартості предмету іпотеку від 22 вересня 2021 року; копії письмових вимог про усунення порушення основного зобов`язання, надіслані іпотекодавцям та боржнику, разом з копіями рекомендованого поштового відправлення та поштового відправлення з оголошеною цінністю, якими надсилалися вимоги за адресою іпотекодавців, зазначеною у договорі іпотеки; інформаційну довідку Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 08 жовтня 2021 року про право власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на спірну квартиру.

Задовольнячи позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Черленюх Людмили Василівни про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, суд першої інстанції вказав, що оскільки сторони за договором іпотеки погодили можливість виникнення в іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який укладений не був (підпункти 5.2.1 і 5.2.2 пункту 5.2 договору іпотеки), прийняття нотаріусом рішення про державну реєстрацію за кредитором права власності на спірну квартиру за договором іпотеки від 28 вересня 2007 року є протиправним і відповідно ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» набуло право власності на спірне нерухоме майно у не передбачений договором і законом спосіб.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення Дарницького районного суду міста Києва від 25 липня 2024 року відповідає.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року в справі № 925/642/19 зазначено, що порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 ЦК України). Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і не договірних зобов`язань.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Статтею 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання.

Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, передбачених статтею 12 вказаного Закону.

Згідно з частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Відповідно до частини першої статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку», передбачала, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя чи іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є документами, що підтверджують перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до пункту 61 Порядку № 1127, зараз і надалі у редакції, яка діяла на момент здійснення реєстраційної дії, для державної реєстрації прав на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, набуття права оренди земельної ділянки, права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) чи права користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), також подаються:

1) засвідчена іпотекодержателем копія письмової вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцю та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

2) засвідчена іпотекодержателем копія повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення або поштового відправлення з оголошеною цінністю, яким надіслано вимогу, зазначену у підпункті 1 цього пункту, з відміткою про вручення адресату, або

засвідчена іпотекодержателем копія рекомендованого поштового відправлення або поштового відправлення з оголошеною цінністю, яким надіслано вимогу, зазначену у підпункті 1 цього пункту, з позначкою про відмову адресата від одержання такого відправлення, або

засвідчені іпотекодержателем копії рекомендованих поштових відправлень або поштових відправлень з оголошеною цінністю (поштових конвертів), якими не менше ніж двічі з періодичністю не менше ніж один місяць надсилалася вимога, зазначена у підпункті 1 цього пункту, та які повернулися відправнику у зв`язку із відсутністю адресата або закінченням встановленого строку зберігання поштового відправлення, або

засвідчені іпотекодержателем паперові копії електронного листа, яким за допомогою засобів інформаційної, телекомунікаційної або інформаційно-телекомунікаційної системи, що забезпечує обмін електронними документами, надіслано вимогу, зазначену у підпункті 1 цього пункту, та електронного службового повідомлення відповідної системи, яким підтверджується доставка відповідного електронного листа за адресою електронної пошти адресата (у разі коли договором з іпотекодавцем або боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, передбачено можливість обміну електронними документами);

3) довідка іпотекодержателя, що містить відомості про суму боргу за основним зобов`язанням станом на дату не раніше трьох днів до дня подання документів для проведення відповідної державної реєстрації та відомості про вартість предмета іпотеки, визначену суб`єктом оціночної діяльності, станом на дату не раніше 90 днів до дня подання документів для проведення відповідної державної реєстрації;

4) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

У разі подання документа, зазначеного в абзаці першому або четвертому підпункту 2 цього пункту, державна реєстрація проводиться після спливу тридцятиденного строку з моменту отримання адресатом вимоги, зазначеної у підпункті 1 цього пункту, якщо у такій вимозі не зазначений більш тривалий строк.

Протягом дії Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яким є нерухоме житлове майно загальною площею в межах, визначених зазначеним Законом, що виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, також подається заява, що підтверджує згоду іпотекодавця - громадянина України на набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, справжність підпису на якій засвідчується відповідно до Закону України "Про нотаріат", крім випадків встановлення державним реєстратором наявності зареєстрованого права власності іпотекодавця на інше нерухоме житлове майно (його частину) у Державному реєстрі прав чи в його невід`ємній архівній складовій частині або надання державному реєстратору документів, якими підтверджується, що відповідне нерухоме житлове майно не є місцем постійного проживання іпотекодавця.

Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, обтяжень речових прав на передане в іпотеку майно, у тому числі внесення після державної реєстрації іпотеки іпотекодавця до Єдиного реєстру боржників, не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем.

Відповідно до частини третьої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.

Згідно з частиною першою статті 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав.

За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Таким чином, з системного аналізу вказаних норм права вбачається, що способи задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора поділяються на: 1) судовий (на підставі рішення суду); 2) позасудовий (на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя), кожен з яких має власний правовий механізм реалізації.

Для реалізації іпотекодержателем своїх прав на задоволення вимог шляхом позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки і набуття права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду на підставі застереження в іпотечному договорі або в окремому договорі, укладеному сторонами в порядку досудового врегулювання.

Кредитні правовідносини за своєю правової природою є договірними правовідносинами, тому на них у повній мірі розповсюджуються вимоги цивільного законодавства, зокрема, неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом, принципи свободи договору; свободи підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; судового захисту цивільного права та інтересу; справедливості, добросовісності та розумності, які передбачені статтею 3 ЦК України.

Зазначені вимоги повною мірою вимагають від учасників правовідносин діяти при здійсненні своїх прав, утримуючись від дій, які могли б порушити права інших осіб; не допускати дії з наміром завдати шкоди іншій особі, а також дій, що є зловживанням правом в інших формах; додержуватися моральних засад суспільства тощо (статті 13 ЦК України). Водночас, особа не може бути примушена до дій, що не є обов`язковими для неї, або дій, що знаходяться поза межами актів цивільного законодавства або договору. Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (стаття 14 ЦК України).

Зазначені норми законодавства, які містять принципи цивільних правовідносин, спрямовують учасників цивільного обороту діяти добросовісно, у межах законодавства та договору, намагаючись використовувати свої права до того ступеня, щоб не порушити права іншої особи.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

У справі, яка переглядається, встановлено, що сторони іпотечного договору у пункті 5.2.1 цього договору погодили, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання має відбуватися на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку».

Сторони не вносили зміни до вказаного пункту договору.

Зміст вказаного пункту договору свідчить про те, що сторони за договором іпотеки дійшли згоди, що іпотекодержатель може набути право звернути стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку».

У постанові від 11 квітня 2018 року у справі №554/14813/15-ц Велика Палата Верховного Суду погодилася з тлумаченням подібних умов договору іпотеки і висновком про необхідність укладення додаткового договору для задоволення вимог іпотекодержателя у позасудовому порядку. Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 27 жовтня 2021 року у справі № 127/5022/17 (провадження № 61-13268св20), від 15 грудня 2021 року справа № 607/15719/19 (провадження № 61-17879св20), від 22 березня 2023 року у справі № 758/12047/16-ц (провадження № 61-7619ск22) та від 09 серпня 2023 року у справі № 753/17757/19 (провадження № 61-6815св22), від 21 лютого 2024 року у справі № 335/5605/22 (провадження № 61-13685св23).

Судом першої інстанції встановлено, судом апеляційної інстанції перевірено, що відповідачем не заперечується, що окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання сторони не укладали.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інсанції про те, що оскільки сторони за договором іпотеки погодили можливість виникнення в іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який укладений не був (підпункти 5.2.1 і 5.2.2 пункту 5.2 договору іпотеки), то рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Черленюх Людмили Василівни про державну реєстрацію за кредитором права власності на спірну квартиру за договором іпотеки від 28 вересня 2007 року є протиправним, а тому ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» набуло право власності на спірне нерухоме майно- квартиру АДРЕСА_2 у не передбачений договором і законом спосіб.

Аналогічний висновок викладений і у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2024 року у справі № 756/18673/21 (провадження № 61-17165св23).

Доводи апеляційної скарги про те, що ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» реалізувало своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом застосування позасудового способу урегулювання спору, передбаченого статтею 37 Закону України «Про іпотеку» (набуття права власності на предмет іпотеки), на підставі іпотечного застереження, закріпленого у пунктах 4.2.3., 4.3. іпотечного договору, колегія суддів н відхиляє, з огляду на наступне.

Підунктом 4.2.3 пункту 4.2 іпотечного догвору встановлено, що звернення стягнення здійснюється на підставі позасудового врегулювання у відповідності до умов договору та Закону України «Про іпотеку».

Пунктом 4.3 іпотечного договору встановлено, щоправо визначення підстави та способу звернення стягнення належить іпотекодержателю.

При цьому в пункті 4.5 договору іпотеки визначено, що звернення стягнення на предмет іпотеки із застосуванням позасудового врегулювання здійсюється відповідно до розділу 5 цього договору та відповідно до Закону України « Про іпотеку».

В підпункті 5.2.1 пункту 5.2 сторони іпотечного договору конкретизували, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання має відбуватися на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку».

Отже, зі змісту вказаних пунктів іпотечного договору вбачається, що сторони іпотечного договору в чітко визначеному іпотечному застереженні погодили тільки право іпотекодержателя набути іпотечне майно лише на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя (підпункт 5.2.1 пункту 5.2 договору).

З викладеного вбачається, що суд першої інстанції прийшов до вірного та обгрунтованого висновку про те, що у справі, яка переглядається, ТОВ «ФК «Приватні інвестиції», як іпотекодержатель, вправі був звернути стягнення на предмет іпотеки- квартиру АДРЕСА_2 в позасудовому порядку виключно на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, з огляду на узгодженнясторонами іпотечного договору (підпункт 5.2.1 пункту 5.1 цього договору) лише одного способу задоволення вимог іпотекодержателя - звернення могло мати місце тільки за обставин пред`явлення державному реєстратору окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом передачі права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Доводи апеляційної скарги про те, що нормами Закону України «Про іпотеку», передбачалася можливість звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі іпотечного застереження без укладення окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки стаття 37 Закону України «Про іпотеку» передбачала, що правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є або договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі.

Підпункт 4.2.3. пункту 4.2 та пункт 4.3. іпотечного договору не є іпотечним застереженням, яке безумовно надає право відповідачу реєстрації права власності на іпотечне майнов позасудовому порядку, оскільки чітко визначене іпотечне застереження сторони виклали в підпункті 5.2.1 пункту 5.2 іпотечного договору, який визначає, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання має відбуватися на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку». Такий окремий договір сторонами не укладався.

Підпункт 5.2.1 пункту 5.2 Іпотечного договору є чинним, в судовому порядку не визнаний недійсним, а тому підлягає безумовному виконанню сторонами договору.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачами обрано неналежний спосіб захисту, колегія суддів відхиляє, оскільки ст. 37 Закону України «Про іпотеку» визначено, що рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

У постанові від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21) Велика Палата Верховного Суду підтримала правовий висновок Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду щодо застосування статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», визначивши, що задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності може призвести до відновлення порушених прав особи без застосування додаткових способів захисту, таких як поновлення права власності (за умови, якщо суд, задовольнивши таку позовну вимогу, вирішить тим самим спір про право, наявний між сторонами).

Скасування рішень державного реєстратора про державну реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, на яке було звернено стягнення за договором іпотеки, є належним способом захисту прав іпотекодавця за умови, якщо таке майно не було відчужене на користь третіх осіб. Це відновлює становище, яке існувало до прийняття державним реєстратором оспорюваного рішення, що відповідає способу захисту, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України (постанова Верховного Суду від 12 лютого 2025 року у справі № 932/13213/19).

Судом встановлено, що згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 298972233 від 10 лютого 2022 року право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , 19 жовтня 2021 року зареєстровано за ТОВ «ФК «Приватні інвестиції». Будь яких належних та допустимих доказів того, що ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» відчужило спірну квартиру на користь третіх осіб, матеріали справи не містять і відповідачем суду не надано. Відтак, колегія суддів вважає, що позивачами обрано належний спосіб захисту, який відновлює становище, яке існувало до прийняття державним реєстратором оспорюваного рішення.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Таким чином, доводи, викладені представником відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» адвокатом Проценком Миколою Миколайовичем в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення Дарницького районного суду міста Києва від 25 липня 2024 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги представника відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» адвоката Проценка Миколи Миколайовича.

Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу представника відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» адвоката Проценка Миколи Миколайовича залишено без задоволення, а судове рішення без змін, тому розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» адвоката Проценка Миколи Миколайовича залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 25 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий Судді: