Справа №533/956/24
Провадження № 2/345/124/2025
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27.02.2025 року м.Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої - судді Кардаш О.І.

з участю секретаря судового засідання Боднар Н.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , треті особи ОСОБА_3 , Служба у справах дітей виконавчого комітету Козельщинської селищної ради Кременчуцького району Полтавської області про визначення самостійного виховання та утримання сина,

ВСТАНОВИВ:

позивач ОСОБА_1 звернувся з позовною заявою до ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , треті особи ОСОБА_3 , Служба у справах дітей виконавчого комітету Козельщинської селищної ради Кременчуцького району Полтавської області про визначення самостійного виховання та утримання сина, в якій просить суд визначити, що він самостійно виховує та утримує сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В обґрунтування позову зазначає, що з відповідачкою ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі. Від спільного подружнього життя у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Козельщинського районного суду Полтавської області від 29.10.2019 року шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу, син залишився проживати разом з позивачем, який займається його вихованням та матеріальним забезпеченням. Відповідачка участі, як у вихованні так і в утриманні сина не приймає. Позивач не звертався до суду про стягнення аліментів з причин, що його колишня дружина сама потребує допомоги в тому числі фінансової, а тому не має можливості приймати участь в утриманні спільного сина через стан здоров`я. Відповідачка фактично самоусунулася від виховання та утримання дитини, позивач є єдиним піклувальним дитини, який здійснює за ним постійний догляд, утримує його та займається його вихованням. Встановлення юридичного факту про самостійне виховання та утримання малолітнього сина породить для нього юридичні наслідки, зокрема у разі встановлення даного факту позивач не буде підлягати призову на військову службу під час мобілізації. Без встановлення даного юридичного факту позивач може бути в будь-який час мобілізований і дитина залишиться одна. У зв`язку з викладеним просить суд постановити рішення про визначення самостійного виховання та здійснення догляду за дитиною.

Представник позивача адвокат Ярошенко С.М. подала суду заяву, в якій зазначила, що позовні вимоги підтримує, просить справу слухати у її відсутності (а.с.100-101).

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, однак подала заяву у відповідності до якої справу просить заслухати у її відсутності, проти задоволення позову не заперечує. Підтверджує, що вона за станом свого здоров`я не може здійснювати виховання сина, тому позивач самостійно виховує та утримує їхнього сина ОСОБА_4 , 2010 року народження (а.с.81).

Представник відповідача начальник ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 надав заяву про слухання справи у його відсутності (а.с.90).

Представник третьої особи селищний голова Козельщинської селищної ради Троцький О. також подав до суду заяву, у якій зазначив, що на даний час у службі у справах дітей виконавчого комітету Козельщинської селищної ради відсутні працівники і посада начальника служби є вакантною. Виконавчий комітет Козельщинської селищної ради проти задоволення позовних вимог не заперечує та просить розгляд справи здійснювати без їхньої участі (а.с.92-93).

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно та безсторонньо оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків.

Із досліджених судом письмових доказів, що є у справі судом встановлено, у відповідності до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьками якого є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.14).

З копії рішення Козельщинського районного суду Полтавської області від 29 жовтня 2019 року встановлено, що було розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який було зареєстровано 29.08.2008 року (а.с. 22- 24).

З довідки №131/02-26 від 07.10.2024 виданої виконавчим комітетом Козельщинської селищної ради вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , разом із сином ОСОБА_3 2010 року народження (а.с.13).

Згідно довідки №132/02-26 від 07.10.2024 виданої виконавчим комітетом Козельщинської селищної ради, вбачається, що ОСОБА_1 виховує сина самостійно, який знаходиться на його утриманні. Мати ОСОБА_2 не проживає разом із сином та не приймає участь у вихованні з грудня 2019 року, виїхала на постійне місце проживання у м. Калуш Івано-Франківської області (зареєстровано місце проживання у м.Калуш з 23.08.2022), шлюб розірваний (а.с.12).

Відповідно до довідки Приватного закладу загальної середньої освіти ЛІЦЕЮ «ІТ СТЕП СКУЛ Кременчук» ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , навчається у 9 класі ПЗЗСО ЛІЦЕЮ «ІТ СТЕП СКУЛ Кременчук», а також зазначено, що його мати, ОСОБА_2 не підтримує контакту зі школою, не відвідує батьківські збори та не спілкується з вчителями, не цікавиться успішністю дитини. До школи дитину приводить і забирає батько, також саме він контактує з адміністрацією (а.с.11).

Згідно договорів про надання освітніх послуг: №198000109 від 23.06.2022, № 198000267 від 07.04.2023, №198000605 від 30.04.2024, вбачається, що ОСОБА_1 оплачує навчання сина ОСОБА_3 (а.с.25-28, 29-31,32-34).

З наданих виписок з медичної картки відповідачки ОСОБА_2 встановлено, що вона за своїм станом здоров`я не може здійснювати виховання та утримання дитини (а.с.15,16).

Відповідно до ст.3 «Конвенції про права дитини» від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

За ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно із ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці, а також несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.

На підставі ст.15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

На підставі ч.5 ст.150 СК передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

За ч.1 ст.151 СК батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.

Відповідно до ч.2 ст.155 СК батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно із ч.ч.2,3 ст.157 СК той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею, а той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

На підставі ст.141 СК встановлюється рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. За загальним правилом розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ч.1 ст.180, ч.1 ст.181 СК батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.

Системний аналіз наведених міжнародних правових норм та норм внутрішнього законодавства України вказує на те, що питання виховання дитини вирішуються батьками спільно. При цьому визначальним принципом регулювання сімейних відносин за участю дитини є максимально можливе урахування інтересів дитини відповідно до ч.8 ст.7 СК та ст.11 Закону України «Про охорону дитинства».

Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом. Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.

З огляду на зазначене, вбачається, що у справі, яка розглядається, наявний спір про право, зокрема, спір щодо участі одного з батьків у вихованні дитини та/або ухилення від участі у вихованні, який підлягає розгляду в порядку позовного провадження із залученням органу опіки та піклування відповідно до ч. 4, 5 ст.19 СК.

Тобто факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. Аналогічна правова позиція була викладена Великою палатою Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2024 року по справі №201/5972/22.

При цьому доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане із настанням обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Аналогічна правова позиція була викладена Великою палатою Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2024 року по справі № 201/5972/22.

Враховуючи, що ОСОБА_1 не ставить питання визначення місця проживання неповньолітньої дитини разом із ним або питання участі матері у її вихованні чи утриманні, а заявляє вимоги про встановлення факту самостійного виховання ним та утримання такої дитини. Між тим за наявності спору між сторонами щодо обсягу виконання ними батьківських обов`язків з утримання та виховання спільної для них сина, суд вважає можливим вирішити даний спір між ними в позовному провадженні. Таким чином суд вказує, що незважаючи на проживання матері окремо від дитини, це не впливає на обов`язок ОСОБА_2 піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати її до самостійного життя, а також на її обов`язок утримувати неповнолітнього сина до досягнення ним повноліття.

Судом встановлено, що сторони є батьками неповнолітнього ОСОБА_3 , 2010 року народження.

З наведених обставин у позові та які підтверджені матеріалами справи вбачається, що позивач зі своїм сином зареєстровані та проживають в АДРЕСА_1 . Після розлучення у грудні 2019 року Відповідачка залишила дитину на виховання та утримання позивача, самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків в зв`язку з проблемами здоров`я та переїхала проживати в іншу область до батьків, де і на даний час зареєстрована та проживає. По теперішній час участі у вихованні та утриманні дитини відповідачка не приймає, не цікавиться його станом здоров`я, матеріально його не забезпечує, що було підтверджено довідкою виконавчого комітету Козельщинської селищної ради про те, що ОСОБА_1 виховує сина самостійно, який знаходиться на його утриманні, мати ОСОБА_2 не проживає разом із сином та не приймає участь у вихованні з грудня 2019 року, виїхала на постійне місце проживання у м. Калуш Івано-Франківської області.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду, така особа має право на відстрочку від мобілізації. Додатком 5 "Перелік документів, що подаються військовозобов`язаним для отримання відстрочки від призову на військову службу пі час мобілізації відповідно до підстав, зазначених у статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" до Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 р. № 560, для оформлення відстрочки за п. 4 ч. 1 ст. 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" передбачено надання ТЦК рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини.

Подання заяви про оформлення відстрочки також необхідне у силу абз. 5 п. З ч. 12 ст. 26 Закону України "Про військовий обовязок та військову службу", який передбачає звільнення з військової служби у воєнний час особи, яка має дитину віком до 18 років і самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду.

Таким чином, факт самостійного виховання ОСОБА_1 неповнолітнього сина підтверджується довідками та характеристиками відповідних органів, які додаються до позовної заяви.

Факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не підлягає з`ясуванню в порядку окремого провадження та може бути встановлений судом як одна з обставин, що становить предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

Так, судом враховано встановлені обставини справи, за якими неповнолітнітня дитина ОСОБА_3 , 2010 року народження, фактично з 2019 року постійно мешкає із батьком. Тобто, ОСОБА_1 фактично одноосібно утримує свого сина, оскільки доказів утримання спільної для сторін дитини з боку матері суду не було надано.

Окрім цього, у відповідності до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Враховуючи встановлені судом обставини, виходячи з якнайкращих інтересів дитини, з метою надання батьку більших повноважень з приводу виховання неповнолітнього сина, суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити в повному обсязі, визначити те, що батько самостійно виховує та утримує його неповнолітнього сина ОСОБА_4 , 2010 року народження.

На стягнення судових витрат позивач не наполягає. Користуючись принципом диспозитивності визначеним ч.1 ст.13 ЦПК України, суд не виходить за межі заявлених позовних вимог, а тому підстав для стягнення судових витрат із відповідача на користь позивача не вбачається.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 258, 259, 263-265, 273 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов задоволити.

Визначити, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 самостійно виховує та утримує сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Івано-Франківської області, шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Суддя :

Повний текст рішення виготовлено 03.03.2025 року.