Справа № 545/4350/24
Провадження № 2/545/249/25
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"25" лютого 2025 р. м. Полтава

Полтавський районний суд Полтавської області у складі

головуючого судді Зуб Т.О.,

за участю секретаря судового засідання Пінчук З.І.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача- адвоката Гальченко Н.Г.,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Полтава цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про поділ майна подружжя,-

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що між нею та ОСОБА_2 був зареєстрований шлюб. В 1993 році спільно з відповідачем вони придбали розпочате будівництво житлового будинку на земельній ділянці площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, яка розташована в АДРЕСА_1 . 27.12.1994 року на підставі рішення виконавчого комітету Щербанівської сільської ради народних депутатів № 36 за ОСОБА_2 було визнано право власності на зазначену земельну ділянку, а 24.10.1995 року на ім`я останнього видано державний акт ІІІ-ПЛ № 037421 на право власності на землю. Протягом 1993-1999 років на земельній ділянці було спільно з відповідачем побудовано двоповерховий житловий будинок на два окремих входи. На підставі рішення Виконкому Щербанівської сільської ради № 140 за ОСОБА_2 було визнано право власності на вказаний будинок. У вересні 2003 року шлюб ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано, проте вони продовжували проживати в одному будинку та поступово відновили сімейні відносини. 27.09.2006 року сторони повторно зареєстрували шлюб. Проте, з 2014 року відносини між ними почали погіршуватися, відповідач зловживав спиртними напоями, вчиняв бійки та сварки, протягом тривалого часу, систематично почав чинити перешкоди у праві користування спільним будинком: навмисно вимикав світло, газ, не дозволяв користуватися санвузлом, ванною та кухнею. Були непоодинокі випадки, коли позивач була змушена тікати до сусідів і не ночувати вдома. Грошові кошти, які сплачувалися за ремонт будинку найманим працівникам, були набуті внаслідок продажі квартири за адресою: АДРЕСА_2 , 2000 доларів США набуті внаслідок продажу батьківського будинку позивачки, які передані їй сестрою. 12.09.2024 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано.
Враховуючи вищенаведене, просить порядку поділу спільного майна визнати за нею та ОСОБА_2 право власності кожному на: 1/2 частину земельної ділянки площею 0,15 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за вищевказаною адресою: АДРЕСА_1 , стягнути з відповідача на її корить понесені судові витрати.

Ухвалою судді від 28.10.2024 відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження та призначене судове засідання.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала та просила задовольнити з викладених підстав.

Представника позивача- адвокат Гальченко Н.Г. також підтримала позовні вимоги, зазначила, що ОСОБА_1 у будівлю, облагороджування та ремонт будинку вклала значні особисті грошові кошти, у тому числі: брала у банках кредити, а також кошти, які були набуті внаслідок продажі належної їй квартири, 2000 доларів США набуті внаслідок продажу батьківського будинку позивачки, які передані їй сестрою.
Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав, також зазначив, що ОСОБА_1 у зв`язку з її віком не могли надати кредит.

Вислухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.
Так, судом встановлено, що з 08.05.1971 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 6), який, як зазначає позивач, був розірваний у вересні 2003 року.
Крім того, ОСОБА_1 вказує, що у 1993 році спільно з відповідачем вони придбали розпочате будівництво житлового будинку на земельній ділянці площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, яка розташована в АДРЕСА_1 . Протягом 1993-1999 років на земельній ділянці за спільні кошти сторони побудовами двоповерховий житловий будинок на два окремих входи. Також, грошові кошти, які сплачувалися за ремонт будинку найманим працівникам, були набуті внаслідок продажі квартири за адресою: АДРЕСА_2 , 2000 доларів США набуті внаслідок продажу батьківського будинку позивачки, які передані їй сестрою.
27.12.1994 року на підставі рішення виконавчого комітету Щербанівської сільської ради народних депутатів № 36 за ОСОБА_2 було визнано право власності на зазначену земельну ділянку, а 24.10.1995 року на ім`я останнього видано державний акт ІІІ-ПЛ № 037421 на право власності на землю (а.с. 9), та присвоєно кадастровий номер (а.с. 10).

На підставі рішення Виконкому Щербанівської сільської ради від 28.09.2000 за ОСОБА_2 було визнано право власності на вказаний будинок (а.с. 20).

27.09.2006 року сторони повторно зареєстрували шлюб. 12.09.2024 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано(а.с. 8).

Відповідно до частини третьої статті 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 60 Сімейного кодексу України передбачено, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя.

Крім того, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17.

Згідно з ч. 1 ст.61СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно із частиною першою статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Проте належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи статтю 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен на підставі доказів встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти подружжя або їх спільна праця.

Відповідно до статті 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказів факту придбання вищевказаного майна за особисті кошти стороною відповідача суду не надано, а тому суд дійшов висновку, що спірне майно набуте у шлюбі за спільні кошти є спільною сумісною власністю подружжя.

Тому позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню в частині визнання спільною сумісною власністю подружжя земельної ділянки площею 0,15 га, та житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 81, 89, 133, 141, 247, 263, 265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про поділ майна подружжя - задовольнити.
Визнати об`єктами спільної сумісної власності подружжя: земельну ділянку площею 0,15 га, та житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

В порядку поділу спільного майна визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,15 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

В порядку поділу спільного майна визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

В порядку поділу спільного майна визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,15 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

В порядку поділу спільного майна визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , витрати з оплати судового збору у розмірі 9084,00 (дев`ять тисяч вісімдесят чотири) грн.

Рішення може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду шляхом подання в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення виготовлений 05.03.2025 року.

Суддя: Т. О. Зуб