Провадження № 2/752/550/25
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

12.02.2025 року Голосіївський районний суд міста Києва у складі:

головуючого по справі судді - Мазура Ю.Ю.,

секретаря - Бєляєвої К.Д.,

за участю сторони:

представника позивача - ОСОБА_1 ,

відповідача-2 - ОСОБА_2 ,

представника відповідачів - 1, 2 - ОСОБА_11,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коптєлова Оксана Ростиславівна про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання права власності та витребування майна, -

В С Т А Н О В И В :

У провадженні судді Голосіївського районного суду м. Києва Чередніченко Н.П. перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коптєлова Оксана Ростиславівна про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання права власності та витребування майна.

Згідно Розпорядження керівника апарату Голосіївського районного суду м. Києва № 165 від 29.01.2024 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи, у зв`язку зі звільненням судді Голосіївського районного суду м. Києва Чередніченко Н.П .

У січні 2024 дана цивільна справа надійшла в провадження судді Голосіївського районного суду м. Києва Мазура Ю.Ю.

В обґрунтування позову зазначила, що ОСОБА_7 була власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 у період з 02.06.2011 по ІНФОРМАЦІЯ_1, де постійно проживала. Позивач є донькою ОСОБА_7 і також зареєстрована та постійно проживала за вказаною вище адресою. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 померла. Позивач звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_7 . При оформленні спадкової справи позивачу стало відомо, що після смерті ОСОБА_7 квартир за адресою: АДРЕСА_1 не увійшла до складу спадщини, оскільки у день смерті ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 була відчужена представником ОСОБА_7 третій особі. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , діючи від імені та на підставі довіреності від ОСОБА_7 від 02.07.2018, уклав договору купівлі-продажу № 738 від ІНФОРМАЦІЯ_1 квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Покупцем квартири став син ОСОБА_4 - ОСОБА_2 . Покупцем квартири став син ОСОБА_4 - ОСОБА_2 . 12.11.2020 позивачу стало відомо, що 25.06.2019 відповідач-2 подарував квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_5 . Позивач зауважує, що відповідач-1 постійно проживав із ОСОБА_7 та є вітчимом позивача. Позивач спілкувалась з відповідачем-1, щоб дізнатися підстави продажу вищезазначеної квартири. Відповідач-1 аргументував продаж квартири тим, що ним було взято у позичку від його сина, відповідача-2 15000 доларів США, які були витрачені на лікування ОСОБА_7 у медичній клініці «Інновація» у період з 09.07.2018 по ІНФОРМАЦІЯ_1. Позивач вважає, що договір купівлі-продажу серії та номер 738 від ІНФОРМАЦІЯ_1 квартири за адресою: АДРЕСА_1 , укладений незаконно, особою без належних повноважень, та не відповідав волі та внутрішньому волевиявленню її матері ОСОБА_7 .

Враховуючи викладене, позивач просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , серії та номер 738 від ІНФОРМАЦІЯ_1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коптєловою Оксаною Ростиславівною, з моменту його укладення; визнати за ОСОБА_3 право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , у порядку спадкування за законом за померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 ; витребувати квартиру АДРЕСА_2 у ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 ; стягнути пропорційно з відповідачів на користь позивача судовий збір у розмірі 5600,00 грн та 420,40 грн.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 01.02.2024 прийнято до провадження та призначено підготовче судове засідання у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коптєлова Оксана Ростиславівна про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання права власності та витребування майна.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 24.07.2024 задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_8 про витребування доказів у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коптєлова Оксана Ростиславівна про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання права власності та витребування майна.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 29.10.2024 закрито підготовче провадження та призначено дану справу, до судового розгляду по суті.

В судове засідання з`явився представник позивача, яка зазначила, що матір позивачки ОСОБА_7 , 09.07.2018 потрапила до лікарні в тяжкому стані, перебувала у лікарні протягом 5 днів і там і померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . При оформленні спадкової справи позивачу стало відомо, що після смерті ОСОБА_7 квартир за адресою: АДРЕСА_1 не увійшла до складу спадщини, оскільки у день смерті ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 о 17 год. вказану квартиру було відчужено відповідачем-1 за довіреністю ОСОБА_7 на користь свого сина відповідчу-2. У подальшому позивачці стало відомо, що відповідач-2 відчужив зазначену вище квартиру відповідачу-3. Зауважує, що довіреність не дійсна, оскільки особа, якою видана довіреність на момент відчуження квартири вже померла. Позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити.

Представник відповідачів - 1, 2 в судовому засіданні зазначили, що довіреність видана була ще задовго до того, як мати позивачки потрапила в лікарню, безпосередньо в довіреності викладено всі повноваження, які перевірені нотаріусом. Позивач знала про довіреність. Завчасно було зроблено оцінку квартири, зібрано пакет документів і в день смерті ОСОБА_7 вони прийшли підписувати саме договір купівлі-продажу. Просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Відповідач - 2 в судовому засіданні зазначив, що у матері позивачки була онкологія, вони займали гроші між відповідачем-2 та ОСОБА_7 , суми були не маленькі, оскільки гроші не тільки відповідача-2, але й також гроші також батьків його дружини, які вони збирали на купівлю особистого житла. Всі процедури переоформлення квартири почались раніше, довіреність видана раніше, була зроблена оцінка квартири, тобто загалом була підготовка до угоди. Просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Відповідач-2 в якості свідка у судовому засіданні пояснив, що довіреність на вчинення нотаріальних дій була видана раніше, ніж мати позивачки лягла в лікарню. До смерті матері позивачки, вони розпочали процедуру продажу квартири. За день до смерті ОСОБА_7 вони потрапили до нотаріуса та перевірили документи, на наступний день договір був готовий, вони внесли правки і підписали його близько 15 год., ближче до 17 год. нотаріус сказав під`їхати забрати документи, оскільки вона була трохи завантажена. У вересні позивач позичала 10000 доларів США, потім 15000 доларів США, коли були вони у Києві ще займав їм 5000 доларів США на поїздку дочки в Чехію і тоді вони домовились, що ці кошти будуть враховані у вартість квартири. Про смерть ОСОБА_7 дізнався в день смерті після 20 год. Зазначив, що ОСОБА_5 є його дружиною.

Суд, заслухавши представника позивача, відповідача-2, представника відповідача-1, 2, дослідивши письмові докази по справі, з`ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню.

В силу ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Рубіжанського міського управління юстиції Луганської області 06.05.2010, про що зроблено відповідний актовий запис № 444. У зазначеному свідоцтві про народження батьками зазначено: батько - ОСОБА_9 , мати - ОСОБА_7 .

ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , виданим Відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у місті Києві, про що зроблено відповідний актовий запис № 11550.

Як зазначає позивач, відповідач-1 постійно проживав із ОСОБА_7 та є вітчимом позивача, що не заперечується сторонами. Позивач зауважила, що відповідач-1 взяв позичку від сина (відповідач-2) у розмірі 15000 доларів США, які були витрачені на лікування ОСОБА_7 у медичній клініці «Інновація» у період з 09.07.2018 по ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно даних про суми нарахувань та оплату за послуги та медикаменти отриманих від медичної клініки «Інновація» на лікування ОСОБА_7 у період з 09.07.2018 по ІНФОРМАЦІЯ_1 було витрачено разом 30720,45 грн.

Смерть пацієнтки ОСОБА_7 була зафіксована лікарями о 16 год. 15 хв. ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується посмертним епікризом.

З показів свідка (відповідач-2) вбачається, що, з його слів, у вересні позивач позичала 10000 доларів США, потім 15000 доларів США, коли були вони у Києві ще займав їй 5000 доларів США на поїздку дочки в Чехію і тоді вони домовились, що ці кошти будуть враховані у вартість спірної квартири. При цьому, будь-яких доказів на підтвердження зазначеного до суду не надано.

Позивач звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та вчинила усі дії, необхідні для прийняття спадщини. 13.02.2019 позивачу було видано два свідоцтва про право на спадщину та вони отримала частину спадщини, що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину за законом, зареєстрованими в реєстрі № 99 та № 100, посвідчених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чібісовим Г.О. у спадковій справі № 12/2018.

Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , діючи від імені та на підставі довіреності від ОСОБА_7 від 02.07.2018 уклав договір купівлі-продажу № 738 від ІНФОРМАЦІЯ_1 квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Покупцем вказаної квартири став ОСОБА_2 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності 27037540, дата та час реєстрації: ІНФОРМАЦІЯ_1 17:18:05. Нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу № 738 від ІНФОРМАЦІЯ_1 квартири за адресою: АДРЕСА_1 , здійснила приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коптєлова Оксана Ростиславівна.

Як вбачається з договору купівлі-продажу від ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 (продавець), в особі представника ОСОБА_4 продала належну їй на праві власності, а ОСОБА_2 (покупець), купив квартиру АДРЕСА_2 .

Відповідно до п. 3 вказаного вище договору купівлі-продажу продаж квартири вчинено за 260000,00 грн. Пунктом 4 вказаного договору встановлено, що ринкова вартість об`єкта оцінки станом на 12.07.2018, згідно висновку про вартість об`єкта оцінки, викладеному у звіті про оцінку майна, складеного ТОВ «Український Центр оцінки «Експерт» становить 131031,00 грн.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 232227029 від 12.11.2020 квартира АДРЕСА_2 на праві приватної власності належить ОСОБА_5 на підставі договору дарування квартири, серія та номер 497, виданий 25.09.2019, видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коптєлова О.Р.

Як вбачається з вказаного вище договору дарування, ОСОБА_2 (дарувальник) подарував, а ОСОБА_5 (обдарована) прийняла у дар належну дарувальнику на праві власності квартиру АДРЕСА_2 . Пунктом 3 цього договору визначено, що цей дар сторони оцінюють в сумі - 466200,00 грн.

Як вбачається з ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 2 ст.202 ЦК України визначено, що правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Згідно ч.4 ст.202 ЦК України дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, до яких належать: 1) Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2) Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3) Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4) Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5) Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6) Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Правочини поділяються за ступенем недійсності на абсолютно недійсні з моменту їх вчинення (нікчемні) та відносно недійсні, які можуть бути визнані судом недійсними за певних умов (оспорювані).

Згідно з ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Положеннями ч. 3 ст. 209 ЦК України встановлено, що нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим ст. 203 цього Кодексу.

Згідно з вимогами ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Згідно з ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Свідок (відповідач-2) в судовому засіданні показав, що між сторонами договору був підписаний ще до 15 год., тобто до часу смерті ОСОБА_7 , яка померла о 16 год 15 хв. ІНФОРМАЦІЯ_1, вони підписали договір, розписались в нотаріальному журналі, підписали заяву про проведення реєстраційних дій та підписаний договір залишився у нотаріуса для проведення реєстраційних дій, а забрав його у нотаріальній конторі під кінець дня і тільки потім дізнався про смерть ОСОБА_10 .

Суд критично відноситься до вказаних показів свідка (відповідача-2), оскільки будь-яких інших доказів, в силу достовірності, належності та допустимості на підтвердження зазначеного суду не надано. Суд вважає, що вказані покази свідка (відповідача-2) свідчать про зацікавленість у результаті розгляду даної справи.

Крім того, як вбачається із відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідач-1, діючи на підставі довіреності уклав договір купівлі-продажу квартири, серія та номер 738 від ІНФОРМАЦІЯ_1, з відповідачем-2, з яким перебуває у сімейних відносинах, а саме: відповідач-2 є сином відповідача-1, що не заперечується сторонами.

Позивач зазначає, що за життя ОСОБА_7 вона мала намір залишити все належне їй майно своїй доньці - ОСОБА_3 , про що мав усвідомлення відповідач-1. Вважає, що відповідач-1, знаючи, що ОСОБА_7 перебуває у тяжкому стані у лікарні, що позивач є спадкоємницею своєї матері ОСОБА_7 та у разі смерті матері квартира за адресою: АДРЕСА_1 , перейде у спадщину позивачу, діяв у власних корисних інтересах свого сина.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 248 ЦК України представництво за довіреністю припиняється у разі смерті особи, яка видала довіреність.

Таким чином, суд приходить до висновку, що після смерті ОСОБА_7 її довіреність припинила свою дію, тому відповідач-1 не мав жодних повноважень на здійснення представництва ОСОБА_7 та підписання договору купівлі-продажу.

Згідно з ч. 3 ст. 209 ЦК України нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України).

Право власності у покупця на нерухоме майно виникає з моменту нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу та одночасної державної реєстрації цього права.

Згідно зі ст. 331 Цивільного кодексу України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то право власності виникає з моменту державної реєстрації. Так, у відповідності до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Отже, право власності на нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації такого права.

Відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем надано до суду відомості з реєстру прав власності на нерухоме майно № 338028262, з яких можна встановити, що ІНФОРМАЦІЯ_1 о 17 год. 18 хв. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коптєловою Оксаною Ростиславівною внесено відомості на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 420554968 від ІНФОРМАЦІЯ_1 17:35:56, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коптєлова Оксана Ростиславівна, що квартира АДРЕСА_2 належить на праві приватної власності ОСОБА_2 .

Положеннями ч. 1 ст. 317 ЦК України встановлено, що, змістом права власності є права власника щодо володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України).

Відповідно до закріпленого в ст. 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Статтею 330 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не має на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Пунктом 3 ч.1 ст. 388 ЦК України передбачено, що у разі придбання майна за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Оскільки під час розгляду справи знайшов своє підтвердження факт продажу спірної квартири від імені ОСОБА_7 іншою особою, без відповідних повноважень, суд, відповідно до наведених положень законодавства, приходить до висновку про обґрунтованість, доведеність та необхідність задоволення позовних вимог в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу № 738 від ІНФОРМАЦІЯ_1 року та витребування квартири з чужого незаконного володіння.

Стаття 1298 ЦК України передбачає, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини.

Згідно з ч. 8 ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину на нерухоме майно, що підлягає реєстрації (крім земельної ділянки), може бути видане уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування спадкоємцям першої та другої черги за законом (як у випадку спадкування ними за законом, так і у випадку спадкування ними за заповітом) і за правом представлення на підставі правовстановлюючих документів та довідки зазначеного органу місцевого самоврядування з викладенням характеристики будівлі, на яку видається свідоцтво.

Відповідно до п. 4.15 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 року, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ч.1 ст.1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст.1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно з вимогами ч.2 ст.1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, прийняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкування за законом).

Згідно зі ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно зі ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.

У відповідності до ст.ст. 1268, 1269 ЦК України спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, у разі якщо він постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини або він подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, згідно ч.1ст. 1270 ЦК України, якщо він не заявив про відмову від неї.

Статтею 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Згідно з положеннями статті 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Правовідносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень врегульовані Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 (надалі - Закон № 1952-ІV).

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону №1952-ІV, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ст. 4 Закону № 1952-ІV державній реєстрації прав підлягають: 1) право власності; 2) речові права, похідні від права власності: право користування (сервітут); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій); право господарського відання; право оперативного управління; право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки; право користування (найму, оренди) будівлею або іншою капітальною спорудою (їх окремою частиною), що виникає на підставі договору найму (оренди) будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладеного на строк не менш як три роки; іпотека; право довірчої власності; інші речові права відповідно до закону; 3) право власності на об`єкт незавершеного будівництва; 4) заборона відчуження та арешт нерухомого майна, податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, та інші обтяження.

В п. 2 ч. 1 ст. 10 Закону №1952-ІV встановлено, що державним реєстратором є нотаріус як спеціальний суб`єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно.

Згідно з ч. 2 ст. 18 Закону № 1952-ІV перелік документів для здійснення державної реєстрації прав визначається Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Процедура проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедура взяття на облік безхазяйного нерухомого майна визначена Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 1127 від 25.12.2015 (надалі - Порядок № 1127).

Згідно з положеннями ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», чинними на момент проведення спірної реєстрації права власності, державна реєстрація проводиться в такому порядку: 1) прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; 2) виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав; 3) встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв; 4) перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; 5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав); 6) відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав; 7) формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником; 8) видача/отримання документів за результатом розгляду заяви.

В п. 18 Порядку №1127 сказано, що за результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації, а в п. 19, що: державний реєстратор за результатом прийнятого рішення щодо державної реєстрації прав відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідні відомості про речові права та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав. Із цього слідує, що внесення відомостей до Державного реєстру прав можливе лише після прийняття відповідного рішення державним реєстратором.

Пунктом 4 частини першої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що перед вчиненням реєстраційної дії державний реєстратор повинен пересвідчитися в достатності, належності та правильності оформлення документів, поданих для оформлення прав та їх обтяжень, а також встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено частиною другою ст. 77 ЦПК України.

Згідно з частиною першою ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

Керуючись ст.ст. 263-265 ЦПК України, -

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коптєлова Оксана Ростиславівна про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання права власності та витребування майна - задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , серії та номер 738 від ІНФОРМАЦІЯ_1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коптєловою Оксаною Ростиславівною, з моменту його укладення.

Визнати за ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , у порядку спадкування за законом за померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 .

Витребувати з володіння квартиру АДРЕСА_2 у ОСОБА_5 (РНОКПП: НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 ).

Стягнути з ОСОБА_4 (РНОКПП: НОМЕР_5 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_6 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 ), ОСОБА_5 (РНОКПП: НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 6020 (шість тисяч двадцять) грн 40 коп., тобто по 2006 (дві тисячі шість) грн 80 коп. з кожного.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Текст рішення складено 04.03.2025.

Суддя: Ю.Ю. Мазур