Номер провадження: 22-ц/813/240/25
Справа № 496/2558/17
Головуючий у першій інстанції Буран В. М.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.01.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Дришлюка А.І., Громіка Р.Д.,

при секретарі: Узун Н.Д.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Ярохович Тетяни Анатоліївни в інтересах Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 10 січня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: ОСОБА_2 , про захист прав споживача,-

в с т а н о в и в:

04 серпня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» (до реорганізації ЗАТ КБ «ПриватБанк»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: ОСОБА_2 , про захист прав споживача, який згодом було уточнено, та просив суд захистити його права споживача за споживчим кредитним договором від 04.06.2008 за №OD55GA на підставі якого Банк надав позичальникові кредит в сумі 49 600, 00 доларів США, на узгоджених сторонами умовах. Повернення суми кредиту та сплата процентів за користування кредитом мала здійснюватися в іноземній валюті - доларах США.

05 червня 2008 року, в якості забезпечення виконання зобов`язань позичальника ОСОБА_1 , був укладений іпотечний договір, за умовами якого поручитель ОСОБА_2 передала кредитодавцю в іпотеку нерухоме майно житловий будинок з надвірними спорудами під АДРЕСА_1 , загальною площею 278,40 кв.м, та земельну ділянку площею 0,100 га, за вказаною адресою, кадастровий номер земельної ділянки :04:001:0061, що належить ОСОБА_2 на підставі Державного акту про право власності на землю серії ЯА №364987, від 18.07.2005, виданого Нерубайською сільською Радою, Біляївського району, Одеської області, зареєстрованого за №01.05.516.00767 у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі. Договір іпотеки посвідчений державним нотаріусом Біляївської державної нотаріальної контори Одеської області Кифоренко Р.Б. за реєстровим №1-3243.05.06.2008, та на підставі ст. 73 Закону України «Про нотаріат», накладена заборона на відчуження іпотечного нерухомого майна до припинення дії цього Договору іпотеки. Фактично, адреса нерухомості, яка передана власником в іпотеку банку: с-ще Усатове, Біляївського району, Одеської області, проспект Шевченко, 7 (сім), отже виправлення адреси у іпотечному договорі не провадилося. 12 січня 2015 року, між позивачем та відповідачем було укладено Додаткову угоду №1 до цього кредитного договору, в наслідку чого 19 січня 2015 року, було укладено Договір про внесення змін №1 до договору іпотеки посвідченого Біляївською державною нотаріальною конторою Одеської області, від 05.06.2008, зареєстрованого в реєстрі за №1-3243, посвідчений державним нотаріусом Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області Шевченко Ю.А., реєстр №1-31. Зобов`язання позивача по договору забезпечені ОСОБА_2 , яка уклала з Банком договір поруки №OD55GA/1 від 12.01.2015. Позивач стверджує, що сплачував Банку певні узгоджені грошові суми, що видно з інформації про рух коштів по рахунку НОМЕР_1 від 17.07.2017 за №3FUF62H07OE42NSR за період 01.01.2016 17.07.2017. При цьому, в липні 2017 року йому стало відомо, що 18 листопада 2016 року на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 32481072 від 22.11.2016, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області Груєвою О.В., внесено запис яким змінено власника предметів іпотеки (житлового будинку з надвірними спорудами під АДРЕСА_1 , житловою площею 65,60 кв.м, загальною площею 278,40 кв.м та земельної ділянки площею 0,100 гектарів кадастровий номер :04:001:0061) на ПАТ КБ «ПриватБанк». Підстава виникнення права власності банка на іпотечне майно Договір іпотеки зі змінами, серія та номер: 1-3243, виданий 05.06.2008, видавник: Державний нотаріус Біляївської державної нотаріальної контори Одеської області Кифоренко Р.Б. Однак, в Договорі про внесення змін №1 до договору іпотеки від 05.06.2008, відсутні умови про перехід права власності на предмети іпотеки до іпотекодержателя.

Крім того, іпотекодавець та боржник не отримували вимоги з попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки. Позивач просить визнати вищезазначені договори (кредитний, поруки і іпотечний) недійсними, виключити з державного реєстру іпотек записи про реєстрацію іпотечного договору від 05.06.2008 та договору від 19.01.2015 про внесення змін №1 до договору іпотеки, виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис про державну реєстрацію заборони відчуження іпотечного майна, визначити суму, яка підлягає поверненню відповідачу в зв`язку із встановленням недійсності споживчого кредитного договору з урахуванням коштів, сплачених позичальником в межах договору, та вирішити питання про розстрочення виконання рішення в частині повернення коштів банку в разі визнання оскаржених договорів недійсними.

Позивач ОСОБА_1 та представник позивача адвокат Доніна Л.А., у судове засідання не з`явились, однак представником подано до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, на задоволені позовних вимог наполягали.

Представник відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» Яковлєва-Ангеловська О.А. у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, до суду надійшло клопотання представника про відкладення розгляду справи на іншу дату та проведення наступних засідань в режимі відеоконференції. Поряд з цим, 30 березня 2021 року, в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи за відсутності представника відповідача згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України (а.с. 197 т. 2). Суд зазначає, що проведення судового засідання в режимі відеоконференції є правом, а не обов`язком суду відповідно до ст. 212 ЦПК України. Клопотання представника ПАТ КБ «ПриватБанк» про відкладення справи є формальним без наведення обставин та фактів які можуть бути перешкодою для розгляду справи, тому суд з урахуванням обсягу наданих доказів, наявних в матеріалах справи відзиву та пояснень представника ПАТ КБ «ПриватБанк» вважає можливим розглянути справу за відсутності представника ПАТ КБ «ПриватБанк».

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи належно повідомлена.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 10 січня 2022 року позов ОСОБА_1 до ПАТ Комерційний банк «ПриватБанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: ОСОБА_2 , про захист прав споживача задоволено частково. Суд визнав недійсною Додаткову угоду №1 від 12.01.2015 до споживчого кредитного договору №OD55GA від 04.06.2008, укладеного між ОСОБА_1 і ПАТ КБ «ПриватБанк»;

визнав недійсним договір про внесення змін №1 від 19.01.2015, посвідчений державним нотаріусом Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області Шевченко Ю.А., за реєстровим №1-31 до договору іпотеки від 05.06.2008, укладеному між ОСОБА_2 і ПАТ КБ «ПриватБанк», посвідченому державним нотаріусом Біляївської державної нотаріальної контори Одеської області Кифоренко Р.Б. за реєстровим №1-3243.

В порядку застосування наслідків недійсності правочинів договору про внесення змін №1 до іпотечного договору від 05.06.2008:

- виключив з Державного реєстру іпотек запис про державну реєстрацію договору від 19.01.2015, посвідченого державним нотаріусом Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області Шевченко Ю.А.,за реєстровим №1-31 про внесення змін №1 до договору іпотеки від 05.06.2008 укладеного між ОСОБА_2 і ПАТ КБ «ПриватБанк», посвідченого державним нотаріусом Біляївської державної нотаріальної контори Одеської області Кифоренко Р.Б. за реєстровим №1-3243. В решті позову відмовлено.

В апеляційній скарзі адвокат Ярохович Тетяна Анатоліївна в інтересах АТ КБ «ПриватБанк» просить суд рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

В судове засідання до апеляційного суду учасники справи не з`явились, про розгляд справи були повідомлені належним чином та завчасно, про що свідчать довідки про доставку судових повісток-повідомлень до електронного кабінету Електронного суду (т. 3 а.с. 134, 137-138).

Так, згідно ч. ч. 4-5 ст. 14 ЦПК України, Єдина судова інформаційно-комунікаційна система відповідно до закону забезпечує обмін документами (надсилання та отримання документів) в електронній формі між судами, між судом та учасниками судового процесу, між учасниками судового процесу, а також фіксування судового процесу і участь учасників судового процесу у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Суд направляє судові рішення, судові повістки, судові повістки - повідомлення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу до їхніх електронних кабінетів, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).

Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи (ч. 6 ст. 128 ЦПК України).

Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності належним чином повідомлених про дату і час судового засідання учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у апеляційній скарзі та письмових поясненнях адвоката Доніної Людмили Анатоліївни в інтересах позивача ОСОБА_1 щодо апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга адвоката Ярохович Тетяни Анатоліївни в інтересах АТ КБ «ПриватБанк» задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

За загальними правилами статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Всі умови договору з моменту його укладення стають однаково обов`язковими для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатосторонніми правочинами є погоджена дія двох або більше сторін.

Стаття 204 ЦК України регламентує принцип презумпції правомірності правочину, за змістом якого правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Правомірний правочин є підставою виникнення та підтвердженням наявності цивільних прав та обов`язків (ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Згідно положень статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У статті 215 ЦК України закріплено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

В силу частини першої статті 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до частини першої, третьої статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Правила про іпотеку землі та інші окремі види застав встановлюються законом.

Згідно частини першої статті 576 ЦК України предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення.

Частинами першою, другою статті 583 ЦК України визначено, що заставодавцем може бути боржник або третя особа (майновий поручитель) Заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави.

Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом; іпотекодавець особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобов`язання або зобов`язання іншої особи перед іпотеко держателем, іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель; іпотекодержатель кредитор за основним зобов`язанням.

Відповідно до частини 5 статті 3 вказаного Закону іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Частиною 1 статті 17 вказаного Закону передбачено, що іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

У пунктах 17, 22 та 23 частини 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що послуга це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб;

споживач фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника;

споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції;

Частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на дату укладення кредитного договору) передбачено, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Згідно статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

За змістом частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за надання кредиту чи його обслуговування, в тому числі плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких окремих положень недійсними.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

У абзаці 8 пункту 3.2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 у справі №1-12/2013, за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», зазначено, що «умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності».

Судом першої інстанції встановлено, що 04 червня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (після реорганізації ПАТ КБ «ПриватБанк»), та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту №OD55GA (а.с. 237-239 т. 1 копія Банку).

Згідно підпункту 1 пункту 1 договору про надання споживчого кредиту від 04.06.2008, №OD55GA, банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу чи/або перерахування на рахунок, зазначений в п. 8.1 цього договору. Строк, вид кредиту, цілі, розмір кредиту, відсотків, винагород, розмір щомісячного платежу, період сплати, порядок погашення заборгованості за цим договором, зазначені у розділі 8 договору.

Пунктом 7.2 кредитного договору від 04.06.2008 за №OD55GA встановлено, що банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом: видачі готівки через касу на строк з 04.06.2008 по 04.06.2013 у вигляді непоновлювальної лінії у розмірі 49 600,00 доларів США на наступні цілі: у розмірі 40 000,00 доларів США на споживчі цілі, у розмірі 1 200,00 доларів США на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, 1 200,00 доларів США страхування майна, 200,00 доларів США особисте страхування, а також у розмірі 7 000,00 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,25% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 4,08% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу.

Кредит надається в обмін на зобов?язання позичальника по поверненню кредиту, сплаті відсотків, винагороди в зазначені даним договором строки, що встановлено підпунктом 2 пункту 8 кредитного договору.

Як встановлено підпунктом 3 пункту 8 кредитного договору, забезпеченням виконання позичальником зобов?язань за даним договором виступає іпотека будинку: будинок загальною площею 278,40 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , порука ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , а також всі інші види застави, іпотеки, поруки й т.п., надані банку з метою забезпечення зобов?язань за даним договором.

За визначенням підпункт 9 пункту 8, невід`ємними додатками до договору про надання споживчого кредиту від 04.06.2008 №OD55GA, є: додаток №1 детальний опис загальної вартості кредиту, додаток №2 графік погашення кредиту за кредитним договором від 04.06.2008 за №OD55GA.

Згідно Висновку експерта №СЕ-2505-5-945.17 за результатами проведення судово-економічної експертизи, складеного 25.05.2018 Одеською філією ТОВ «Судова незалежна експертиза України», атестований судовий експерт Барабаш Руслан Віталійович (свідоцтво експерта номер 1697 видано Центральної експертно-кваліфікаційною комісією Міністерства юстиції України на підставі рішення від 03.10.2014 №23 терміном дії до 03.10.2017, продовжено до 07.07.2020), в додатку №1 до вказаного кредитного договору наведена загальна вартість кредиту (вказаний додаток підписаний від імені уповноважених на те сторін та скріплений відтиском печатки зі сторони банку), зокрема: вартість нерухомості (будинок) 240 000,00 доларів США; початковий внесок 200 000,00 доларів США; оцінка нерухомості є обов?язковою, здійснюється спеціалістами банку (безкоштовно); річна процентна ставка за користування кредитними коштами 15% річних; щомісячна винагорода за резервування ресурсів 4,08% річних; разова винагорода за надання фінансового інструменту (від суми наданого кредиту) 3,00%; річна процентна ставка фіксована; страхування майна (щорічно) 0,50% від вартості нерухомості 5 882,40 грн; особисте страхування (щорічно) 0,50% від суми кредиту 970,40 грн; витрати продавця та покупця по оформленню договору купівлі-продажу у нотаріуса разом 23 289,60 грн (не розмежовано поокремо: вартість послуг нотаріуса та вартість державного мита); відрахування в пенсійний фонд (1%) не зазначено; витрати покупця по оформленню договору іпотеки у нотаріуса 1 664,48 грн, в тому числі: послуги нотаріуса 500,00 грн, державне мито (0,1%) 1 164,48 грн; кредит погашається щомісячно рівними платежами в доларах США; щомісячний платіж 1 113,17 доларів США; сума процентів та винагород 24 190,20 доларів США; реальна процентна ставка 19,96%.

В додатку №2 до вказаного договору наведений графік погашення кредиту (вказаний додаток підписаний від імені уповноважених на те сторін та скріплений відтиском печатки зі сторони банку), в якому наведені: дата погашення, погашення: винагороди за резервування, процентів, кредиту; щомісячний платіж, залишок кредиту (зарезервовані ресурси) на визначені дати протягом періоду з 09.07.2008 по 04.06.2013, та, станом на 09.07.2008 такий залишок становив 42 164,17 доларів США, а на 04.06.2013 0,00 доларів США.

Зокрема, в наведених додатках №№1, 2 до вказаного кредитного договору вказані різні суми процентів та винагород, а саме в додатку; №1 загальна сума винагороди за резервування та проценти за користування кредитними коштами 24 419,05 доларів США; №2 24 190,20 доларів США.

У додатку №1 до наведеного кредитного договору не визначено взагалі абсолютне значення подорожчання кредиту, при цьому, у відповідності з вимогами Правил, затвердженими постановою НБУ від 10.05.2007 за №168 та зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 25.05.2007, за №541/13808 (набрали чинність з 05.06.2007).

Також, вказаним договором кредиту не передбачений безпосередньо графік погашення платежів та не визначений, при цьому, детальний розпис загальної (сукупної) вартості кредиту, відповідно до вимог Правил, затвердженими постановою НБУ від 10.05.2007 за №168 та зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 25.05.2007 за №541/13808 (набрали чинність з 05.06.2007).

Наведений договір про надання споживчого кредиту не містить належним чином графік погашення платежів у розрізі як в процентному відношенні так і у їх грошовому виразі, відповідно до вимог нормативно-правових актів.

В судовому засіданні, відповідачем не надано доказів на спростування висновків судового експерта.

05 червня 2008 року, в якості забезпечення виконання зобов`язань за споживчим кредитним договором від 04.06.2008 за №OD55GA, між Банком та іпотекодавцем ОСОБА_2 , яка є майновим поручителем ОСОБА_1 , укладено договір іпотеки (а.с. 19-25 т. 1), за умовами якого для забезпечення повного і своєчасного виконання боргових зобов`язань, іпотекодавець передає кредитодавцю (ЗАТ КБ «ПриватБанк») в іпотеку нерухоме майно житловий будинок з надвірними спорудами під АДРЕСА_1 , що складається з одного житлового пінобетонного будинку зазначеного на плані «А», житловою площею 65,60 кв.м, загальною площею 278,40 кв.м та надвірних споруд: «Б»-бані, «В»-вбиральні, «Г»-душу, І-цистерни, 1-6 огорожі, розташованих на земельній ділянці Нерубайської сільської Ради Біляївського району, Одеської області, розміром 0,100 га, яка є приватною власністю гр. ОСОБА_2 , згідно державного акту на право власності на землю серії ЯА364987. А також земельну ділянку площею 0,100 га, в тому числі: сільськогосподарських угідь 0,069 гектарів, з них ріллі 0,023 га, багаторічних насаджень 0,046 га; під будівлями, лісами та іншими угіддями - 0, 031 га, що розташована в АДРЕСА_1 (сім) та належить ОСОБА_2 на підставі державного акту про право власності на землю серії ЯА №364987, виданого Нерубайською сільською Радою, Біляївського району, Одеської області 18.07.2005, зареєстровано у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорі оренди землі за №01.05.516.00767 кадастровий номер земельної ділянки :04:001:0061 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Біляївського районного нотаріального округу, Одеської області, Галайко О.Д. від 15.12.2004 за реєстровим №4708, переданої для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Договір іпотеки від 05.06.2008, посвідчений державним нотаріусом Біляївської державної нотаріальної контори Одеської області Кифоренко Р.Б. за реєстровим №1-3243.

05 червня 2008 року, в зв`язку із посвідченням згаданого іпотечного договору, державним нотаріусом Біляївської державної нотаріальної контори Одеської області Кифоренко Р.Б., на підставі ст. 73 Закону України «Про нотаріат», накладена заборона на відчуження нерухомого майна, що належить на праві приватної власності гр. ОСОБА_2 , до припинення дії цього Договору іпотеки: - житловий будинок з надвірними спорудами під АДРЕСА_1 ; - земельну ділянку площею 0,100 гектарів, що розташована за адресою: с-ще Усатове, Біляївського району, Одеської області, проспекту Шевченко, 7 (сім).

Суд звертає увагу, що примірник оригіналу договору іпотеки від 05.06.2008, копія якого надана у справу позивачем, у тексті не містить будь-яких креслень та/або виправлень вчинених нотаріусом Біляївського районного нотаріального округу, Одеської області, Галайко О.Д., в частині адреси іпотечного майна: житловий будинок з надвірними спорудами під АДРЕСА_1 ; земельна ділянка площею 0,100 га, що розташована в АДРЕСА_1 (сім).

12 січня 2015 року між позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду №1 до цього кредитного договору, в наслідку чого 19 січня 2015 року, було укладено договір про внесення змін №1 до договору іпотеки від 05.06.2008, посвідчений державним нотаріусом Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області Шевченко Ю.А., реєстр №1-31.

12 січня 2015 року, зобов`язання ОСОБА_1 по кредитному договору від 04.06.2008 за №OD55GA забезпечені порукою ОСОБА_2 , яка уклала з Банком договір поруки за №OD55GA/1.

Згідно додаткової угоди від 12.01.2015 за №1 до кредитного договору від 04.06.2008 за №OD55GA, яка значиться укладеною між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 : суму заборгованості, що виникла в період з дати надання позичальнику кредиту до дати підписання цієї додаткової угоди зменшено на 38 450,89 доларів США, а саме: відсотки у розмірі 1 977,14 доларів США, комісія у розмірі 0,00 доларів США, пеня у розмірі 36 473,75 доларів США; у разі порушення позичальником будь-якого з зобов?язань, передбачених в графіку погашення кредиту (додаток 1 до цієї додаткової угоди) понад 31 день позичальник сплачує банку штраф у розмірі 38 450,89 доларів США; банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти на строк з 04.06.2008 по 26.12.2024 у вигляді непоновлювальної лінії у розмірі 59 142,63 доларів США на наступні цілі: у розмірі 40 000,00 доларів США на споживчі цілі, а також у розмірі 19 142,63 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,25% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 4,08% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу.

Отже, Висновком експерта №СЕ-2505-5-945.17 за результатами проведення судово-економічної експертизи, складеним 25.05.2018, Одеською філією ТОВ «Судова незалежна експертиза України» встановлено, що надані матеріали справи не містять документів бухгалтерського обліку в повному обсязі (та у відповідності до вимог законодавства першочергово первинних документів бухгалтерського обліку, що встановлюють факт проведення операцій та які повинні складатись в момент проведення операцій) на виконання умов кредитного договору від 04.06.2008 за №OD55GA, в тому числі як щодо того, які підтверджують факти зарахування, видачі, отримання, зняття суми кредиту 40 000,00 доларів США (42 600,00 доларів США) як в безготівковій формі так і готівковій, зокрема по касі банку громадянином ОСОБА_1 , так і щодо проведення сплат громадянином ОСОБА_1 погашення кредитних коштів; витрат, пов?язаних з обслуговуванням кредитного договору, в тому числі: суми розрахунково-касового обслуговування; комісій, пов?язаних зі здійсненням валютно-обмінних операцій, розмірів зборів до Пенсійного фонду України, комісій під час купівлі-продажу іноземної валюти для погашення кредиту; послуг реєстраторів тощо; нотаріуса, страхування зокрема, першочергово, що пов?язані з укладанням (та на момент укладання) кредитного договору від 04.06.2008 за №OD55GA.

Враховуючи вищевказане: підтвердити документально (та у відповідності до вимог законодавства першочергово первинними документам бухгалтерського обліку, що встановлюють безпосередньо факт проведення операцій) проведення сплати на погашення тіла кредиту за час обслуговування кредитного договору від 04.06.2008 за №OD55GA, неможливо; підтвердити документально (та у відповідності до вимог законодавства першочергово первинними документам бухгалтерського обліку, що встановлюють безпосередньо факт проведення операцій) проведення сплати по процентах за користування кредитними коштами за час дії кредитного договору №OD55GA від 04.06.2008, неможливо. Натомість, за випискою про погашення по кредиту за договором від 04.06.2008 за №OD55GA за період з 04.06.2008 по 17.08.2016 складена головним бухгалтером ПриватБанку від 17.08.2016 за №2602798, значаться проведення списання грошових коштів по рахунках, зокрема зазначено, що платежі за кредитом (загальні) становлять 83 264,62 США, в тому числі: погашення тіла кредиту 19 021,03 доларів США; погашення простроченого тіла кредиту 28 277,83 доларів США; погашення процентів 5 847,65 доларів США; погашення прострочених процентів 13 298,00 доларів США.

При цьому, необхідно вказати, що в наданих матеріалах взагалі відсутні - первинні документи бухгалтерського обліку, що підтверджують факти зарахування, видачі (зокрема, також, як отримання так і зняття) сум кредиту як в безготівковій формі так і готівковій, зокрема по касі банку громадянином ОСОБА_1 , як внаслідок виконання кредитного договору від 04.06.2008 за №OD55GA в його первинній редакції так і за умовами додаткової угоди від 12.01.2015 за №1 до кредитного договору №OD55GA від 04.06.2008.

Таким чином, за наявними наданими на проведення дослідження документами неможливо встановити факти зарахування, видачі (зокрема, також, як отримання так і зняття) сум кредиту як в безготівковій формі так і готівковій, зокрема по касі банку громадянином ОСОБА_1 , як внаслідок виконання кредитного договору за №OD55GA від 04.06.2008, в його первинній редакції так і за умовами додаткової угоди від 12.01.2015 за №1 до кредитного договору від 04.06.2008 за №OD55GA; в тому числі: 40 000,00 доларів США (42 600,00 доларів США) як в безготівковій формі так і готівковій, зокрема по касі банку громадянином ОСОБА_1 , внаслідок виконання кредитного договору від 04.06.2008 за №OD55GA (в його первинній редакції).

Також, варто відзначити, що умовами: 1) кредитного договору №OD55GA від 04.06.2008 в його первинній редакції передбачається, в тому числі: - банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом: видачі готівки через касу на строк з 04.06.2008 по 04.06.2013 у вигляді непоновлювальної лінії у розмірі 49 600,00 доларів США на наступні цілі: у розмірі 40 000,00 доларів США на споживчі цілі, у розмірі 1 200,00 доларів США на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, 1 200,00 доларів США страхування майна, 200,00 доларів США особисте страхування, а також у розмірі 7 000,00 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,25% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 4,08% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 7.2 даного договору; 2) додаткової угоди від 12.01.2015 за №1 до кредитного договору від 04.06.2008 за №OD55GA передбачається, в тому числі: - суму заборгованості, що виникла в період з дати надання позичальнику кредиту до дати підписання цієї додаткової угоди зменшити на 38 450,89 доларів США, а саме: відсотки у розмірі 1 977,14 доларів США, комісія у розмірі 0,00 доларів США, пеня у розмірі 36 473,75 доларів США; - банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти на строк з 04.06.2008 по 26.12.2024 у вигляді непоновлювальної лінії у розмірі 59 142,63 доларів США на наступні цілі: у розмірі 40 000,00 доларів США на споживчі цілі, а також у розмірі 19 142,63 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,25% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 4,08% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу.

В тому числі, в наданих матеріалах справи відсутня вищевказана заявка Z14BQPB600001D, на яку йде посилання при списанні грошових коштів по рахунках (що значиться: по дебету з рахунку № НОМЕР_2 на кредит по рахунку № НОМЕР_3 ) станом на 21 січня 2015 року в розмірі 22 631,38 доларів США з призначенням платежу перерахування коштів за додатковою угодою від 12.01.2015, згідно заявки Z14BQPB600001D.

В наданих матеріалах справи відсутні: - договори страхування (першочергово в період укладання кредитного договору) за кредитним договором №OD55GA від 04.06.2008, та документальні підтвердження сплати страхових платежів; - договори, пов?язані з кредитним договором від 04.06.2008 - №OD55GA (як-от: в повному обсязі) та платіжні документи по них (зокрема, наявні: договір іпотеки від 05.06.2008, посвідченого та зареєстрованого державним нотаріусом в реєстрі за №3243 з договором про внесення змін до нього; договір поруки від 12.01.2015 за №OD55GA, та, за наявною випискою по рахунку № НОМЕР_4 протягом періоду з 04.06.2008 по 15.08.2017, значиться проведення списання грошових коштів: 15.08.2014 сплата за нотаріальні послуги в розмірі 75,00 грн приватному нотаріусу Савченко С.В., з рахунку по дебету №4776 на рахунок по кредиту №0001; 21.11.2016 сплата послуг по незалежній оцінці в розмірі 1 800,00 грн ОСОБА_5 , з рахунку по дебету №4776 на рахунок по кредиту №7710; 21.11.2016 сплата послуг по незалежній оцінці (земля) в розмірі 1 800,00 грн ОСОБА_5 , з рахунку по дебету №4776 на рахунок по кредиту №7710); - тарифи КБ «ПриватБанк», що діяли на дату укладення кредитного договору від 04.06.2008 за №OD55GA, в т.ч. що стягуються банком за валютні, касові та інші операції; - в повному обсязі платіжні документи позичальника, якими він підтверджує факти оплати зобов?язань за кредитним договором №OD55GA від 04.06.2008, та супутніми послугами по кредиту (комісій, страхування, державних зборів, нотаріальні послуги, оцінювача (зокрема, в договорі іпотеки від 05.06.2008, посвідченого та зареєстрованого державним нотаріусом в реєстрі за №3243, вказується, що: Іпотека за цим договором поширюється на земельну ділянку площею 0,100 га, в тому числі: сільськогосподарських угідь 0,069 га, іншими угіддями 0,031 га, що розташована в с-щі Усатове, Біляївського району, Одеської області. Та, вартість якої (земельної ділянки) визначена у висновку експерта про ринкову вартість земельної ділянки від 04.06.2008, виданої ПП «Аргумент», рецензія на звіт про експертну грошову оцінку земельної ділянки, видана ПП КК «Укрексперт» в м. Одесі від 05.06.2008), інші послуги); - копій матеріалів кредитної справи за кредитним договором від 04.06.2008 за №OD55GA (в тому числі рішень кредитного комітету про надання кредитних коштів позичальнику).

Правові основи надання, використання і повернення кредитів та регулювання взаємовідносин між суб`єктами, що виникають у процесі кредитування, визначає Положення про кредитування, затверджене постановою Правління НБУ від 28.09.1995 за №246 (втратило чинність згідно постанови Правління НБУ від 18.02.2004 за №54 «Про визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Правління НБУ»). Зокрема, відповідно до вимог вказаного Положення: - банківський кредит надається суб`єктам кредитування усіх форм власності у тимчасове користування на умовах, передбачених кредитним договором. Основними із них є: забезпеченість, повернення, строковість, платність та цільова направленість. Принцип забезпеченості кредиту означає наявність у банку права для захисту своїх інтересів, недопущення збитків від неповернення боргу через неплатоспроможність позичальника. Принцип повернення, строковості та платності означає, що кредит має бути поверненим позичальником банку у визначений у кредитному договорі строк з відповідною сплатою за його користування. Цільовий характер використання передбачає вкладення позичкових коштів на конкретні цілі, передбачені кредитним договором.

При наданні споживчих кредитів (у тому числі шляхом відкриття кредитних ліній) для фізичних осіб цільовий характер використання може бути передбачений у кредитному договорі за згодою сторін /п.9/: - споживчий кредит - кредит, який надається фізичним особам - резидентам України на придбання споживчих товарів та послуг /п. 44/; - комерційний банк може надавати бланковий кредит тільки в межах наявних власних коштів (без застави майна чи інших видів забезпечення - тільки під зобов`язання повернути кредит) із застосуванням підвищеної відсоткової ставки надійним позичальникам, які мають стабільні джерела погашення кредиту і перевірений авторитет у банківських колах /п. 47/.

В постанові Правління НБУ від 18.02.2004 за №54 «Про визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Правління Національного банку України» зазначається, що відповідно до статті 15 Закону України «Про Національний банк України» та у зв`язку з прийняттям Законів України «Про іпотеку», «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю», «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати», «Про внесення змін до Закону України «Про лізинг», набранням чинності Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, якими врегульовано правовідносини щодо кредитних операцій та забезпечення виконання кредитних зобов`язань, Правління Національного банку України постановляє: - визнати такою, що втратила чинність постанову Правління Національного банку України від 28.09.1995, №246 «Про затвердження Положення «Про кредитування»; - рекомендувати банкам України привести свої внутрішні положення з питань кредитування у відповідність до вимог законодавства України.

В наданих матеріалах відсутні внутрішні нормативні акти комерційного банку «ПриватБанк», що встановлюють: порядок, видачу та оформлення кредиту, методику нарахування (алгоритм) та розрахунок тіла, процентів при користуванні кредитними коштами фізичним особам та інших платежів, а також, які б передбачали визначення та склад загальної (сукупної) вартості кредиту; зокрема, на момент укладання кредитного договору від 04.06.2008 за №OD55GA.

Необхідно вказати, що кредитний договір від 04.06.2008 за №OD55GA за своїм змістом містить ознаки договору про надання споживчого кредиту.

Зазначений договір про надання споживчого кредиту не містить графік погашення платежів у розрізі як в процентному відношенні так і у їх грошовому виразі, відповідно до вимог нормативно-правових актів.

Інші витрати позичальника та платежі за надані супутні послуги на користь як банку так і третіх осіб банком не в повному обсязі визначені в грошовому та їх процентному значенні і які також повинні враховуватись при визначенні сукупної вартості кредиту (реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту), зокрема, які визначені, виходячи з вимог Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених Постановою Правління НБУ від 10.05.2007 за №168, в тому числі: належним чином та в повному обсязі повинні бути визначеними у грошовому виразі суми розрахунково-касового обслуговування; комісій, пов?язаних зі здійсненням валютно-обмінних операцій, розмірів зборів до Пенсійного фонду України, комісій під час купівлі-продажу іноземної валюти для погашення кредиту; послуг реєстраторів тощо.

При цьому, законодавець визначає, зокрема нормами Правил НБУ №168, що при визначенні реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту зазначаються усі платежі, здійснені за рахунок власних коштів споживача для виконання умов отримання кредиту.

Натомість, вказаним кредитним договором від 04.06.2008 №OD55GA (зокрема, в його первинній редакції) не визначений, при цьому, в повному обсязі детальний розпис загальної (сукупної) вартості кредиту, відповідно до вимог Правил, затвердженими постановою НБУ від 10.05.2007 за №168 та зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 25.05.2007 за №541/13808 (набрали чинність з 05.06.2007).

Варто зазначити, що, виходячи з вимог пункту 3 статті 509 ЦК України, зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Таким чином, як вбачається з вищевикладеного кредитний договір від 04.06.2008 за №OD55GA не містить в собі в повному обсязі необхідні умови для договорів даного типу, в тому числі загальної (сукупної) вартості кредиту для споживача та її детального розпису, зокрема, як її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором (в тому числі реальної процентної ставки, абсолютного значення подорожчання кредиту), що є недотриманням вимог Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 за №1023-XII, Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління НБУ від 10.05.2007, №168 (постанова діяла на момент укладання кредитного договору від 04.06.2008 №OD55GA; постанова втратила чинність на підставі постанови НБУ від 08.06.2017 за №49).

Варто нагадати, що відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг регулює Закон України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 за №1023-XII.

Також, стаття 2 наведеного Закону визначає, що законодавство про захист прав споживачів складається з цього Закону, Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та інших нормативно-правових актів, що містять положення про захист прав споживачів…

Статтею 3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 за №15-93 визначено, що валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, який приймається без обмежень для оплати будь-яких вимог та зобов`язань, якщо інше не передбачено цим Декретом, іншими актами валютного законодавства України. Крім того, гривня як грошова одиниця України (національна валюта) є законним платіжним засобом в Україні відповідно до статті 99 Конституції України, яка введена в дію Законом України «Про прийняття Конституції України і введення її в дію» від 28.06.1996 за №254к?96-ВР та статті 3 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» від 05.04.2001 за №2346.

Щодо іноземної валюти як засобу платежу, то вона може використовуватись за певних обставин, і здійснення розрахунків (платежів) резидентів у ній.

Так, у частині 2 статті 189 Господарського кодексу України від 16.01.2003, №436-ІV (далі ГК) зазначено: «Ціна зазначається в договорі у гривнях. Ціни у зовнішньоекономічних договорах (контрактах) можуть визначатися в іноземній валюті за згодою сторін».

У свою чергу, у частині 2 статті 198 ГК регламентовано: «Грошові зобов`язання можуть бути виражені в іноземній валюті лише у випадках, якщо суб`єкти господарювання мають право проводити розрахунки між собою в іноземній валюті відповідно до законодавства».

Натомість стаття 524 Цивільного кодексу України передбачає таке: «1. Зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. 2. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті».

Стаття 533 Цивільного кодексу України містить такі норми: «І. Грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. 2. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом».

Таким чином, законодавець передбачає, що сторони можуть визначати грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті, що поряд із застосуванням індексації суми зобов`язання дає можливість учасникам цивільного обороту уникнути впливу інфляційних процесів на суму їхніх грошових зобов`язань.

Отже, якщо сторони обумовлять у договорі обов`язок розрахуватися в іноземній валюті, то при цьому зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні, та, відповідно: сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

В даному випадку, проведення розрахунків за кредитним договором від 04.06.2008 за №OD55GA передбачає процес приймання-передачі грошових коштів в доларах США, при цьому: грошове зобов`язання не виражене у грошовій одиниці України гривні; та, відповідно, виходячи з умов вказаного кредитного договору, в ньому не вказується, що передбачені зобов`язання в іноземній валюті виражені саме як грошовий еквівалент; що, в свою чергу, є необґрунтованим.

Таким чином, за результатами проведеного дослідження встановлено, що, як вбачається з вищевикладеного та виходячи з наявних матеріалів справи: встановити чи відповідають проведення зарахування та погашення кредиту за випискою про погашення по кредиту за договором від 04.06.2008 за №OD55GA за період з 04.06.2008 по 17.08.2016 складеної головним бухгалтером ПриватБанку від 17.08.2016 за №2602798, документам бухгалтерського обліку (та у відповідності до вимог законодавства першочергово первинним документам бухгалтерського обліку, що встановлюють факт проведення операцій) щодо видачі та погашення за кредитним договором від 04.06.2008 за №OD55GA та умовам зазначеного кредитного договору, неможливо.

При проведенні видачі (отриманні) грошових коштів як в безготівковій так і готівковій формах, в національній чи іноземній валютах, в тому числі - за касовими операціями в банках України, факт проведення та підтвердження проведення операцій встановлюють документи бухгалтерського обліку (як-от: першочергово первинні документи), зокрема в повному обсязі, за встановленою (визначеною) типовою формою (первинні документи, зведені облікові документи, регістри бухгалтерського обліку), які (безпосередньо первинні документи) в наданих матеріалах відсутні, зокрема, щодо видачі (отримання) грошових коштів в готівковій формі (як в іноземній так і в національних валютах), в тому числі, по касі банку, зокрема, внаслідок виконання, проведення операцій за кредитним договором від 04.06.2008 за №OD55GA.

При цьому необхідно вказати, при видачі кредиту в готівковій формі потрібні документи, що могли б підтверджувати саме факт отримання (зняття) позичальником таких коштів, зокрема, по касі банку. Також, необхідно зауважити, що такі первинні документи та зведені облікові і регістри облікового обліку, що складаються саме на підставі зазначених первинних документів безумовно в разі проведення операцій повинні складатись, як визначає законодавець, в момент проведення (здійснення) таких операцій.

Зокрема, за випискою по рахунку № НОМЕР_2 за період з 04.06.2008 по 15.08.2017 значаться наступні проведення списання грошових коштів:

- 05.06.2008 з рахунку № НОМЕР_2 (по дебету) на рахунок по кредиту 0002 (по кредиту) 200,00 доларів США (еквівалент 970,00 грн) з призначенням платежу: обмін валюти;

- 05.06.2008 з рахунку № НОМЕР_2 (по дебету) на рахунок по кредиту 0002 (по кредиту) 1 200,00 доларів США (еквівалент 5 822,40 грн) з призначенням платежу: обмін валюти;

- 05.06.2008 з рахунку № НОМЕР_2 (по дебету) на рахунок по кредиту 0002 (по кредиту) 1 200,00 доларів США (еквівалент 5 822,40 грн) з призначенням платежу: обмін валюти;

- 06.06.2008 з рахунку № НОМЕР_2 (по дебету) на рахунок по кредиту 0302 (по кредиту) 40 000,00 доларів США (еквівалент 194 160,00 грн) з призначенням платежу: видача кредиту згідно кредитного договору №OD55GA від 06.06.2008 (а.с. 174-232 т. 2)

Згідно наданої на проведення дослідження заяви на видачу готівки від 06.07.2008 за №03, передбачається отримання грошових коштів громадянином ОСОБА_1 по касі КБ ПриватБанку: з рахунку по дебету № НОМЕР_2 на рахунок по кредиту №0302) 40 000,00 доларів США (еквівалент у гривнях 194 160,00 грн) зі змістом операції видача кредиту згідно кредитного договору №OD55GA від 06.06.2008. Вказана заява на видачу готівки містить підписи від імені уповноважених на те осіб.

Між іншим, заяви на видачу готівки відносяться до касових документів, які оформлюються згідно з касовими операціями; при цьому, законодавець не визначає зазначені заяви як документи, які відносяться до документів бухгалтерського обліку (первинних документів, зведених облікових документів, регістрів бухгалтерського обліку) та вказані заяви не відносяться до типових форм первинного обліку касових операцій.

Відповідно, за своєю сутністю, зазначені: заяви містять намір щодо проведення операції, а не про факт проведення операції.

Отже, з точки зору наявності всіх обов`язкових реквізитів бухгалтерського документу вищевказані заяви можуть використовуватися в бухгалтерському обліку банку, як документи, які свідчать про намір проведення операції, а не як документи, які підтверджують факт проведення операції видачу, погашення грошових (кредитних) коштів, як-от через касу банку за умовами кредитного договору.

Так, умовами зазначеного кредитного договору передбачено - банк надає позичальнику кредит шляхом видачі готівки через касу. Разом з цим, надані матеріали не містять первинних документів, що могли б підтверджувати факти перерахування (зарахування), видачі, отримання, зняття вказаних кредитних коштів, та які були б складені безпосередньо в момент проведення операцій.

Між іншим можливо відзначити, що банківські виписки (регістри бухгалтерського обліку, дані яких формуються на підставі первинних документів бухгалтерського обліку, що підтверджують саме факт проведення господарської операції) не відносяться до первинних документів бухгалтерського обліку. Також, заява на видачу готівки слугує лише наміром та підставою щодо проведення операції та яку законодавець відносить до видаткових касових документів, при цьому законодавець не відносить таку заяву на видачу готівки до первинних документів бухгалтерського обліку, що можуть підтверджувати факт проведення операції.

Варто акцентувати увагу, що надані матеріали справи не містять документів бухгалтерського обліку в повному обсязі (та у відповідності до вимог законодавства першочергово первинних документів бухгалтерського обліку, що встановлюють факт проведення операцій та які повинні складатись в момент проведення операцій) на виконання умов кредитного договору від 04.06.2008 за №OD55GA, в тому числі як щодо того, які підтверджують факти зарахування, видачі, отримання, зняття суми кредиту 40 000,00 доларів США (42 600,00 доларів США) як в безготівковій формі так і готівковій, зокрема по касі банку громадянином ОСОБА_1 , так і щодо проведення сплат громадянином ОСОБА_1 погашення кредитних коштів; витрат, пов?язаних з обслуговуванням кредитного договору, в тому числі: суми розрахунково-касового обслуговування; комісій, пов?язаних зі здійсненням валютно-обмінних операцій, розмірів зборів до Пенсійного фонду України, комісій під час купівлі-продажу іноземної валюти для погашення кредиту; послуг реєстраторів тощо; нотаріуса, страхування зокрема, першочергово, що пов?язані з укладанням (та на момент укладання) кредитного договору від 04.06.2008 за №OD55GA.

Під час розгляду справи, позивач визнав та не заперечував щодо отримання коштів за кредитним договором №OD55GA від 04.06.2008, а саме: отримання готівки через касу на строк з 04.06.2008 по 04.06.2013 у вигляді непоновлювальної лінії у розмірі 49 600,00 доларів США на наступні цілі: у розмірі 40 000,00 доларів США на споживчі цілі, у розмірі 1 200,00 доларів США на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, 1 200,00 доларів США страхування майна, 200,00 доларів США особисте страхування, а також у розмірі 7 000,00 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору.

Поряд із тим, позивач заперечує щодо сум визначених додатковою угодою від 12.01.2015 за №1 до кредитного договору від 04.06.2008 за №OD55GA, з чим погоджується суд.

При цьому, суд виходить з того, що в наданих матеріалах справи відсутня та відповідачем не надана заявка Z14BQPB600001D, на яку йде посилання при списанні грошових коштів по рахунках ОСОБА_1 (по дебету з рахунку № НОМЕР_2 на кредит по рахунку № НОМЕР_3 ) станом на 21.01.2015 в розмірі 22 631,38 доларів США з призначенням платежу перерахування коштів за додатковою угодою від 12.01.2015, згідно заявки Z14BQPB600001D, та відповідачем не надано у справу належних та допустимих доказів факту виконання додаткової угоди від 12.01.2015 №1 до кредитного договору від 04.06.2008 за №OD55GA, згідно з якою банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти на строк з 04.06.2008 по 26.12.2024 у вигляді непоновлювальної лінії у розмірі 59 142,63 доларів США на наступні цілі: у розмірі 40 000,00 доларів США на споживчі цілі, а також у розмірі 19 142,63 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,25% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 4,08% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу.

Суд приймає до уваги, що в порушення ухвали про витребування доказів від 06 травня 2021 року, відповідачем ПАТ КБ «ПриватБанк» не було надано до справи оригінали документів: Повідомлення про застереження задоволення вимог іпотекодержателя (вимога про усунення порушень) вих. №Z157PPB400000T від 22.09.2016, на ім`я ОСОБА_1 ; Повідомлення про застереження задоволення вимог іпотекодержателя (вимога про усунення порушень) вих. №Z144UPB400000K від 22.09.2016, на ім`я ОСОБА_2 ; Довідки від 17.11.2016, 13:14 №6СNI-ЗК8С-0VЕG-S47А виданої ПАТ КБ «ПриватБанк»; Кредитного договору №OD55GА від 04.06.2008, між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» з оригіналами додатків до нього та Додаткової угоди від 12.01.2015.

Також, Банком не надано оригіналу Договору іпотеки від 05.06.2008, посвідченого державним нотаріусом Біляївської державної нотаріальної контори Одеської області Кифоренко Р.Б., реєстр №1-3243, із виправленнями у тексті щодо адреси іпотечного майна, які відсутні в оригіналі цього правочину, наявного у позивача. Про причини неподання доказів, суду не повідомлено.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що 18 листопада 2016 року приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Одеської області Груєва О.В., не мала підстав для прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 32481072 від 22.11.2016, та внесення запису, яким змінено власника предметів іпотеки на ПАТ КБ «ПриватБанк» - житлового будинку з надвірними спорудами під АДРЕСА_1 , житловою площею 65,60 кв.м, загальною площею 278,40 кв.м та земельної ділянки площею 0,100 га кадастровий номер :04:001:0061, поряд з тим, як оскаржений правочин має іншу адресу: АДРЕСА_1 .

Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Кожен, чиї права і свободи, викладені в цій Конвенції, порушуються, має право на ефективний засіб правого захисту у відповідному національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, що діяли як офіційні особи (ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основних свобод).

Умови визнання кредитних договорів недійсними та вимоги законодавства, що стосуються їх чинності, встановлено статтями 215, 1048-1052, 1054-1055 ЦК України.

Вимогами статей 1048-1054 ЦК України, визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір мас укладатись обов`язково у письмовій формі, причому недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює жодних правових наслідків, окрім тих, що пов`язані з його нікчемністю; сторони кредитного договору повинні мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення сторін має бути вільним і відповідати їхній внутрішній волі.

Згідно вимог ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Зі змісту п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009, «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вбачається, що не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо).

За роз`ясненнями п. 14 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048-1052, 1054-1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, кредитний договір обов`язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його нікчемністю.

Згідно із роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК).

Судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Позичальник має право оспорити договір позики на тієї підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором, згідно ч. 1 ст. 1051 ЦК України.

З урахуванням того, що при розгляді даної цивільної справи, було проведено судову економічну експертизу, якою було встановлено, що відсутні передбачені законодавством підтвердження про перерахування коштів за додатковою угодою від 12.01.2015, згідно заявки Z14BQPB600001D в розмірі 22 631,38 доларів США, вказана угода є оспорюваним правочином, що суттєво порушує охоронювані законом права та інтереси позивача.

Таким чином, на підставі наведеного суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання недійсною додаткової угоди №1 від 12.01.2015 до споживчого кредитного договору №OD55GA від 04.06.2008, договору про внесення змін №1 від 19.01.2015 до договору іпотеки від 05.06.2008 та застосування наслідків його недійсності. В іншій частині, позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Її сплив, про що заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлена тривалістю 3 роки (ст. 257 ЦК України).

Тобто, процесуальні строки звернення до суду щодо оскарження додаткової угоди №1 від 12.01.2015 до споживчого кредитного договору №OD55GA від 04.06.2008, та договору про внесення змін №1 від 19.01.2015 до договору іпотеки від 05.06.2008, позивачем дотримано.

Посилання відповідача, АТ КБ «ПриватБанк», в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, оскільки судом не враховано, що обґрунтованих підстав для часткового задоволення позову ОСОБА_1 немає, не приймаються до уваги за таких підстав.

Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94, Серія A, №303-A, параграф 29).

Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).

Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011р.) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, «303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Колегія суддів вважає, що позивачем доведено належним чином обґрунтованість підстав позову, а саме, наявність законних підстав для визнання недійсною додаткової угоди №1 від 12.01.2015 до споживчого кредитного договору №OD55GA від 04.06.2008, договору про внесення змін №1 від 19.01.2015 до договору іпотеки від 05.06.2008 та застосування наслідків його недійсності у зв`язку з несправедливими умови договору та такими, що суперечать нормам Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про споживче кредитування».

Відповідно до правових висновків, які викладені у постановах Верховного Суду України від 15 грудня 2013 року у справі №6-94цс13, від 21 вересня 2016 року у справі №6-1512цс16, передбачено, що однією з обов`язкових умов визнання договору недійсним є порушення, у зв`язку з його укладенням, прав та охоронюваних законом інтересів.

В Рішенні від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 у справі 31-26/2011 за конституційним зверненням ОСОБА_6 щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22. 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) Конституційний Суд України вирішив, що в аспекті конституційного звернення положень пунктів 22. 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладання, так і виконання такого договору.

Усуваючи розбіжності у застосуванні норм матеріального права, а саме, статей 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», Верховний Суд України у постанові від 11 вересня 2013 року у справі №6-40цс13, дійшов такого правового висновку, «статті 18, 19 Закону України від 12 травня 1991 pоку №1023-ХІІ «Про захист прав споживачів» передбачають різні взаємовиключні підстави визнання угод недійсними.

Аналізуючи норму ст. 18 цього Закону, можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

За змістом частин 5, 6 ст. 18 Закону України від 12 травня 1991 pоку №1023-ХІІ «Про захист прав споживачів» у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому.

Законом закріплена можливість визнання недійсними правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів шляхом залучення їхніх коштів із метою реалізації діяльності пірамідальної схеми.

Аналіз п. 7 ч. 3 ст. 19 зазначеного Закону дає підстави для висновку, що поняття «пірамідальна схема» у розумінні цієї норми має такі обов`язкові ознаки: а) здійснення сплати за можливість одержання учасником компенсації; б) компенсація надається за рахунок залучення учасником інших споживачів схеми; в) відсутність продажу або споживання товару. Для кваліфікації пірамідальної схеми необхідна наявність усіх зазначених ознак.

Законодавець розрізняє ознаки, що застосовуються до понять «пірамідальна схема» та «придбання товарів у групах». Якщо перше є порушенням законодавства, то друге, за умови отримання відповідного дозволу та дотримання всіх установлених вимог, є легітимною підприємницькою діяльністю. Такий висновок ґрунтується на головній ознаці відсутності пірамідальної схеми згідно п. 7 ч. З ст. 19 Закону України від 12 травня 1991 року №1023-ХІІ «Про захист прав споживачів» це товарність схеми, тобто передбачення надання споживачу товару в обмін на внесені ним кошти».

Як вже зазначалось вище, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

В матеріалах справи достатньо доказів, які належним чином підтверджують те, що умови вказаних змін до кредитного договору та договору іпотеки порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін та завдають шкоди споживачеві.

Колегія суддів вважає, шо при розгляді даної цивільної справи обґрунтовано було проведено судову економічну експертизу, якою було встановлено, що відсутні передбачені законодавством підтвердження про перерахування коштів за додатковою угодою від 12.01.2015, згідно заявки Z14BQPB600001D в розмірі 22 631,38 доларів США, вказана угода є оспорюваним правочином, що суттєво порушує охороняємі законом права та інтереси позивача.

Умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності.

Суд першої інстанції правильно виходив, що 18 листопада 2016 року приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Одеської області Груєва О.В., не мала підстав для прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 32481072 від 22.11.2016, та внесення запису, яким змінено власника предметів іпотеки на ПАТ КБ «ПриватБанк» - житлового будинку з надвірними спорудами під АДРЕСА_1 , житловою площею 65,60 кв.м, загальною площею 278,40 кв.м та земельної ділянки площею 0,100 га кадастровий номер :04:001:0061, поряд з тим, як оскаржений правочин має іншу адресу: АДРЕСА_1 .

Таким чином, є законні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання недійсною додаткової угоди №1 від 12.01.2015 до споживчого кредитного договору №OD55GA від 04.06.2008, договору про внесення змін №1 від 19.01.2015 до договору іпотеки від 05.06.2008 та застосування наслідків його недійсності.

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»).

Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, роз`яснення Верховного Суду України, правові висновки Верховного Суду, застосовуючи Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи вказані обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що є законні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання недійсною додаткової угоди №1 від 12.01.2015 до споживчого кредитного договору №OD55GA від 04.06.2008, договору про внесення змін №1 від 19.01.2015 до договору іпотеки від 05.06.2008 та застосування наслідків його недійсності.

Позивачем в судовому засіданні доведено належним чином, що відповідач порушив права його при укладанні змін до кредитного договору та договору іпотеки, тому у відповідності до статей 15, 16 ЦК України його право підлягає захисту судом.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.

Отже, суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», дав їм правильну оцінку та обґрунтовано виходив з того, що є законні підстави для часткового задоволення позовних вимог.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Тому, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог й ухвалення в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні позову немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Ярохович Тетяни Анатоліївни в інтересах Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення, рішення Біляївського районного суду Одеської області від 10 січня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 10 лютого 2025 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

А.І. Дришлюк