Справа № 183/4092/24
№ 2/183/852/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого 2025 року м. Самар

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Городецького Д.І.

з секретарем судового засідання Пономаренко О.О.

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю, поділ спільного сумісного майна подружжя,-

в с т а н о в и в :

25 квітня 2024 року ОСОБА_3 звернулася до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого, з урахуванням уточнених вимог посилалася на те, що 30 липня 1983 року Новомосковським міським відділом реєстрації актів громадянського стану Дніпропетровської області був зареєстрований шлюб між нею та відповідачем, актовий запис № 381.

Вона і відповідач є батьками повнолітніх ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

До укладення шлюбу відповідачу ОСОБА_2 на підставі рішення Виконавчого комітету Новомосковської міської ради народних депутатів Дніпропетровської області № 49/237 від 15 квітня 1983 року була виділена земельна ділянка площею 0,06 га. для будівництва будинку та господарських споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач зазначає, що в період шлюбу з 1983 року вона з відповідачем на вказаній земельній ділянці розпочали будівництво житлового будинку та інших господарських будівель і споруд, які завершили в 1986 році та почали в ньому проживати, без вводу його в експлуатацію.

ОСОБА_3 вказує на те, що відповідач ОСОБА_2 з 1986 року та до розірвання шлюбу 31.01.2006 року неодноразово покидав сім`ю та проживав з іншими жінками.

У 1987 році позивач на ім`я відповідача отримала домову книгу на незавершений будівництвом спірний будинок та 05 грудня 1987 року зареєструвала себе та дітей у вказаному будинку.

У 2005 році відповідача ОСОБА_2 було засуджено, у зв`язку з чим позивач звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу, який 31 січня 2006 року між ними було розірвано, актовий запис № 31, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 31 січня 2006 року.

Але у червні 2007 року та в 2008 році у відповідача було два інсульти, а тому вона дозволила повернутися та допомагала йому з лікуванням. За цей час, нею було проведено централізоване водопостачання до будинку.

Проте, відповідач у 2009 році зібрав свої речі та пішов до іншої жінки, у 2014 році він зареєстрував шлюб із жінкою на ім`я ОСОБА_6 .

У 2014 році позивач оформила технічний звіт із землеустрою щодо відновлення меж земельної ділянки в натурі для будівництва і споруд на присадибній ділянці. Весь час відсутності відповідача вона створювала всі умови для проживання у спірному будинку, робила ремонти та у 2020 році у будинку поміняла вікна на металопластикові.

Нещодавно від сусідів їй стало відомо, що відповідач має намір продати житловий будинок, відчуженням якого займається його теперішня дружина.

Право власності на спірний житловий будинок зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 . Оформленням правовстановлюючих документів займався їх син ОСОБА_5 за довіреністю виданою відповідачем.

Відповідно до звіту про незалежну оцінку спірного будинку з господарськими будівлями, його ринкова вартість складає 810 753,09 грн.

Позивач ОСОБА_3 в позовній заяві посилалася на те, що у відповідності до вимог ст.ст. 22, 28 КпШС України та ст.ст. 60,70 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Оскільки взаємної згоди щодо майна між ними не досягнуто, позивач просить поділити спільне майно подружжя, виходячи з принципу рівності часток.

В зв`язку з наведеним, ОСОБА_3 просила суд:

-визнати житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_3 і ОСОБА_2 ; - визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та складається з: жилого будинку літ.А-1, загальною площею 84,2 кв.м., житловою площею 47,0 кв.м.; прибудови літ.а-1; ґанку літ.а; літньої кухні літ.Б; входу у погріб літ.Г; вбиральні літ.Д; літнього душу літ.Е; № 1-5; І споруд (колодязь, хвіртка, ворота, огорожа);

- залишити у власності ОСОБА_2 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та складається з: жилого будинку літ.А-1, загальною площею 84,2 кв.м., житловою площею 47,0 кв.м.; прибудови літ.а-1; ґанку літ.а; літньої кухні літ.Б; входу у погріб літ.Г; вбиральні літ.Д; літнього душу літ.Е; № 1-5; І споруд (колодязь, хвіртка, ворота, огорожа), а також вирішити питання щодо судових витрат.

Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 травня 2024 року заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову задоволено частково. Заборонено будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти дії щодо відчуження житлового будинку з господарським будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , паспорт серії НОМЕР_3 , виданий Новомосковським МВ УМВС України в Дніпропетровській області 11.04.1996 року, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . В задоволенні іншої частини заяви відмовлено.

Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 травня 2024 року відкрите провадження у справі, розгляд якої призначено в порядку загально позовного провадження.

Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 травня 2024 року закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 адвокат Каракай В.М. вимоги, викладені в уточненій позовній заяві підтримав, посилаючись на обставини та підстави звернення до суду з даним позовом, просив позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні вимоги визнав у повному обсязі, не заперечував проти його задоволення.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши надані сторонами докази, приходить до наступного.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що 30 липня 1983 року Новомосковським міським відділом реєстрації актів громадянського стану Дніпропетровської області між сторонами був зареєстрований шлюб, актовий запис № 381, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_4 від 30 липня 1983 року.

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 31 січня 2006 року, шлюб між сторонами було розірвано 31 січня 2006 року, актовий запис 31.

Встановлено, що сторони є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які досягли повноліття.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що після розірвання шлюбу (31.01.2006 року), починаючи з 2007 року до 2009 року ОСОБА_3 і ОСОБА_2 проживали разом однією сім`єю, вели спільне господарство, мали спільний побут та бюджет.

Судом встановлено, що до укладення шлюбу відповідачу ОСОБА_2 на підставі рішення Виконавчого комітету Новомосковської міської ради народних депутатів Дніпропетровської області № 49/237 від 15 квітня 1983 року була виділена земельна ділянка площею 600 м2 для будівництва будинку та господарських споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Державна реєстрація земельної ділянки площею 0,0696 га, кадастровий номер :02:007:0180, яка перебуває у комунальній власності та розташована за адресою: АДРЕСА_1 , передана для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) здійснена 13 серпня 2018 року на підставі технічної документації уз землеустрою щодо встановлення (відновлення), меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) виготовленої 03 березня 2018 року фізичною Особою-підприємцем ОСОБА_7 що підтверджується Витягом з державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-019 від 09 квітня 2019 року.

Встановлено, що 22 жовтня 1987 році на ім`я відповідача ОСОБА_2 було видано домову книгу на незавершений будівництвом спірний будинок, в якому з грудня 1987 року зареєстровані сторони та їх діти.

Встановлено, що за час шлюбу та до його розірвання, житловий будинок було добудовано та введено в експлуатацію у 2014 році, у зв`язку з чим 06 жовтня 2017 року за відповідачем ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на спірний житловий будинок (номер запису про право власності: 22764265, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 119), що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 99967980 від 11 жовтня 2017 року.

Підставою для державної реєстрації слугувала довідка, видана 15 серпня 2017 року Комунальним підприємством «Новомосковське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради, підстава внесення запису: рішення державного реєстратора Петриківської районної державної адміністрації Дніпропетровської області Сизарєвої І.О. про державну реєстрації прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 37508906 від 11.10.2017 року що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 99967980 від 11 жовтня 2017 року.

З цього Витягу вбачається, що житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 та складається з: жилого будинку літ.А-1, загальною площею 84,2 кв.м., житловою площею 47,0 кв.м.; прибудови літ.а-1; ґанку літ.а; літньої кухні літ.Б; входу у погріб літ.Г; вбиральні літ.Д; літнього душу літ.Е; № 1-5; І споруд (колодязь, хвіртка, ворота, огорожа).

При цьому, з технічного паспорта на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, виготовленого станом на 07 жовтня 2014 року вбачається, що замовником технічної інвентаризації житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 є позивач ОСОБА_3 . Житловий будинок складається з: складається з: жилого будинку літ.А-1, загальною площею 84,2 кв.м., житловою площею 47,0 кв.м.; прибудови літ.а-1; ґанку літ.а; літньої кухні літ.Б; погребу літ.під Б; сараю літ.В; входу у погріб літ.Г; вбиральні літ.Д; літнього душу літ.Е; споруд № 1-5; І. Роки побудови 1983-1990.

Згідно звіту про незалежну оцінку спірного будинку з господарськими будівлями від 22 квітня 2024 року, його ринкова вартість складає 810 753,09 грн.

Таким чином, на спірні правовідносини поширюються норми ЦК України СК України та Кодексом про шлюб та сім`ю України (далі КпШС України, чинного на час будівництва спірного будинку).

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Згідно з нормою статті 319 цього ж Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Майном відповідно до ч. 1 ст. 190 та ст. 179 ЦК України є окремі речі, сукупність речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки.

Відповідно до ч. 2,3 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Системне тлумачення категорій «об`єкт нерухомого майна» (частина перша статті181, пункт 6 частини першої статті 346, статей 350 та 351 ЦК України) та «об`єкт незавершеного будівництва» (стаття 331 ЦК України) дає підстави для висновку, що об`єкт незавершеного будівництва є нерухомою річчю особливого роду, фізичне створення якої розпочате, але не завершене, що допускає встановлення відносно неї суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав у випадках та у порядку визначених цивільним законодавством.

Верховний Суд України у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2710цс15 вказав, що новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинку з юридичної точки зору, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, відтак є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року №6-388цс15, від 27 травня 2015 року №6-159цс15.

Як вже встановлено, спірний будинок придбаний у 2004 році, добудований у 2008 році, використовується за цільовим призначенням, право власності на нього зареєстроване за відповідачем ОСОБА_8 18 листопада 2020 року.

Приписами ст. 22 КпШС України визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Приписами ст. 29 КпШС України встановлено, що 1. Якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. 2. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. 3. Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності.

Отже, нормами ч. 3 ст. 29 КпШС України передбачалося, що для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності.

Відповідно до ч. 3 ст. 72 СК України позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.Аналогічний порядок обчислення перебігу позовної давності визначено було й за КпШС України.

Згідно зі ст. 11 КпШС України у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено позовну давність, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Так, у ч. 2 ст.72 СК України та п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007р. №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Суд касаційної інстанції зауважив, що неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які підтверджували б заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. А визначальним у вирішенні питання про початок перебігу позовної давності є день, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 23.09.2015року у справі №6-258цс15, від 14.02.2018року у справі №759/12058/15-ц, від 21.03.2018рокуу справі №576/2447/15-ц, від 04.07.2018року у справі №584/1319/16-ц та від 14.07.2021 року у справі № 303/4265/18 (провадження № 61-64св20).

Отже, у своїх постановах Верховний Суд України зробив висновки, що вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Факт розлучення не свідчить про порушення права власності.

Таким чином, можна зробити висновок, що при поділі спільного майна подружжя позовна давність відраховується не з дати розірвання шлюбу, а з моменту, коли позивач дізнався або міг дізнатися про порушення свого права на таке майно.

Відповідно до положень ст. 60 СК України - майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Згідно ст. 70 СК України, є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

В силу ч. 2ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 369 ЦК України встановлено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини(дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно,витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Норми законодавства свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

У відповідності до положень ст. 57 Сімейного кодексу України, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: час набуття такого майна, кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Судом встановлено, що на час будівництва спірного житлового будинку сторони перебували в шлюбі, займались спільним побутом, метою було спільне проживання однією сім`єю в цьому будинку, ведення спільного господарство та побуту, а джерелом набуття цього майна були спільні кошти обох сторін, які на час будівництва вказаного об`єкту були однією сім`єю.

Суд приходить до висновку, що сторонами не надано суду жодного доказу, які б свідчили, що спірний будинок побудований одним з них у період шлюбу за особисті кошті та є особистою власністю згідно ст. 57 СК України.

В зв`язку з наведеним, суд приходить до переконання, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя.

Згідно зі ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Пленумом Верховного Суду України надані роз`яснення, встановлені у п. 25 Постанови № 11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", що вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення законодавства щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі, коли жоден з подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального розподілу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Зокрема, пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", передбачено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Сторонами не представлено суду доказів витрат особистих коштів на будування спірного житлового будинку, які б давали підстави для висновку, що його частка у майні подружжя є більшою ніж 1/2 частини.

Враховуючи, що спірний об`єкт збудований за час шлюбу за спільні кошти подружжя та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя; будівництво його закінчено у 1986 році, будинок введено в експлуатацію та сторонами фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням; право власності на спірний будинок зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 06 жовтня 2017 року, суд вважає за доцільне провести розподіл належного їм нерухомого майна, виділивши ОСОБА_3 і ОСОБА_2 по 1/2 ідеальної частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та складається з: жилого будинку літ.А-1, загальною площею 84,2 кв.м., житловою площею 47,0 кв.м.; прибудови літ.а-1; ґанку літ.а; літньої кухні літ.Б; входу у погріб літ.Г; вбиральні літ.Д; літнього душу літ.Е; № 1-5; І споруд (колодязь, хвіртка, ворота, огорожа).

Водночас суд роз`яснює, що визнання за кожним із подружжя права власності по 1/2 частині на житловий будинок в порядку поділу майна подружжя, не позбавляє сторін у подальшому вирішити питання щодо його реального поділу, у тому числі з присудженням грошової компенсації одному із них за 1/2 частки будинку.

При цьому, згідно з частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, суд вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Також слід зазначити, що згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З урахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Вирішуючи питання в частині розподілу між сторонами судових витрат, суд виходить з наступного.

Представник позивача ОСОБА_3 адвокат Каракай В.М. у заяві про відшкодування судових витрат, яка подана відповідно до вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України до закінчення судових дебатів, просив стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати на загальну суму 32 590,57 грн., які складаються з: судового збору за подання позову - 4 053,77 грн.; судового збору за подання заяви про забезпечення позову - 536,80 грн.; витрат на проведення оцінки житлового будинку - 1 000,00 грн. та витрат на правничу допомогу - 27 000,00 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом першим частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правової допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат; 3) для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно ч.ч.1,2 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У своїй постанові Верховний Суд КАС від 16 квітня 2020 року у справі № 727/4597/19 зробив висновок про те, що відповідно до положень статті 14 ПК України адвокати здійснюють незалежну професійну діяльність. У свою чергу, Закон №5076-VI не наводить форму та вимоги до документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди) адвокату. Закон №265/95-ВР, Положення №13 та Положення №148 не визначають порядок здійснення розрахунків адвокатом зі своїм клієнтом за готівку, оскільки не поширюються на осіб, що здійснюють незалежну професійну діяльність (пункт 35 цієї постанови). Тобто, аналіз спеціального законодавства, щодо діяльності адвоката, дає право зробити висновок, про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа який повинен надати адвокат при сплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форму такого документа (п. 36 постанови). Враховуючи наведене та той факт, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката, а тому останній може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо) який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта (п. 37 даної постанови).

У постанові Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 372/1010/16-ц зроблений висновок про те, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Такий висновок зазначений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року, справа № 826/1216/16, провадження № 11-562ас18, у постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року справа № 301/1894/17.

Представником позивача на підтвердження понесення позивачем ОСОБА_3 витрат на професійну правничу допомогу надано:

- договір про надання правничої допомоги № б/н від 22.04.2024 року, укладеного між ОСОБА_3 та адвокатом Каракаєм В.М., згідно якого сторони погодили гонорар адвоката за підготовку позовної заяви в сумі 5 000,00 грн.;

- розрахунок гонорару та часу, витраченого за договором № б/н від 22.04.2024 року, згідно якого гонорар становить 5 000,00 грн., з яких: початок підготовки позовної заяви 3 години 22.04.2024 року; підготовка позовної заяви 3 години 21.04.2024 року; закінчення підготовки позовної заяви 3 години 24.04.2024 року; підготовка копій додатків до позовної заяви 2 години 24.04.2024 року;

- акт виконаних робіт від 24.02.2024 року за договором № б/н від 22.04.2024 року;

- договір про надання правничої допомоги № б/н від 28.05.2024 року, укладеного між ОСОБА_3 та адвокатом Каракаєм В.М., згідно якого сторони погодили гонорар адвоката за послуги під час розгляду справи в сумі 22 000,00 грн.;

- розрахунок гонорару та часу, витраченого за договором № б/н від 28.05.2024 року, згідно якого гонорар становить 22 000,00 грн., з яких: підготовче судове засідання 1-3 години; розгляд справи по суті (судове засідання) 3-8 години; адвокатом визначено, що всього може бути витрачено від 4 год. до 11 год. робочого часу та отримано гонорар в сумі 22 000,00 грн.;

- квитанцію № 351746 від 22.04.2024 року на суму 5 000,00 грн.;

- квитанцію № 351749 від 28.05.2024 року на суму 22 000,00 грн.;

- ордер адвоката серії АЕ № 1169145 від 31.07.2024 року про надання правової допомоги за договором № б/н від 28.05.2024 року;

- свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю № 0505 від 18.07.2011 року.

При цьому, суд враховує позицію Об`єднаної Палати КГС ВС, викладену в постанові від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19, згідно якої розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц зробила висновок про те, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування таких витрат одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

В свою чергу, відповідач ОСОБА_2 у запереченнях проти витрат на правничу допомогу просив відмовити у їх відшкодуванні. Вважає їх завищеними, неспівмірними та такими, що не відповідають складності справи. Зокрема останній просив врахувати, що він є малозабезпеченим, отримує пенсію по інвалідності ІІІ групи та впродовж останніх 5 років мешкає в селі та перебуває на утриманні жінки, з якою наразі мешкає. Враховуючи наведене та посилаючись на приписи ч. 9 ст. 141 ЦПК України, просив усі судові витрати по справі покласти на позивача ОСОБА_3 , оскільки на його думку, остання під час розгляду справи зловживала своїми процесуальними правами, в той час як він вимоги визнав у повному обсязі та мав намір вирішити спір мирним шляхом та укласти мирову угоду, але позивач ОСОБА_3 такого бажання не виявила.

Суд вважає слушними доводи відповідача та вважає, що витрати на правничу професійну допомогу в розмірі 27 000,00 грн. є завищеними та такими, що не відповідають складності справи та виконаних адвокатом послуг з урахуванням витраченого ним розумного часу на здійснення певних робіт, у зв`язку з чим з огляду на положення ч. 3 ст. 137 ЦПК України, враховуючи виконану адвокатом роботу, обсяги якої є незначними, складність справи, визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, а також з урахуванням принципів пропорційності, співмірності та розумності судових витрат, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000,00 грн., який в даному випадку буде достатнім, співмірним і справедливим для обох сторін.

Разом з тим, суд критично ставиться до посилань відповідача з приводу зловживання позивачем процесуальними правами, з огляду на наступне.

Так, приписами ч. 9 ст. 141 ЦПК України визначено, що у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

З системного тлумачення положень частин п`ятої, шостої статті 142 ЦПК України, частини дев`ятої статі 141 ЦПК України виходить, що необґрунтовані дії позивача як підстава для компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідно до частини п`ятої статті 142 ЦПК України, передбачають свідомі недобросовісні дії позивача, які свідчать про зловживання процесуальними правами.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 14 січня 2021 року у справі № 521/3011/18.

З аналізу зазначених норм вбачається, що обов`язковою умовою є зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин справи суд може визнати зловживанням процесуальними права дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: - подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення; - подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями; - подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер; - необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою; - укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі.

Звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим статтями 55, 124 Конституції України, є безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову.

Саме по собі звернення з позовом до суду, зокрема не забезпечення позивачем явки у судове засідання особисто чи свого представника та не бажання позивачем укласти з відповідачем мирову угоду, не свідчить про необґрунтованість дій позивача, оскільки зазначене є диспозитивним правом позивача, передбачене процесуальним законодавством і не містить таких обмежень, а тому для покладення повністю судивих витрат на позивача відповідачу необхідно довести, а суду встановити, які саме дії позивача при зверненні до суду чи під час розгляду справи по суті є необґрунтованими та у чому вони виражені.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Разом з тим, відповідачем не доведено, які саме необґрунтовані дії позивача ОСОБА_3 були здійснені останньою в ході розгляду справи та в чому вони виражені, зокрема: чи діяла позивач недобросовісно та пред`явила заздалегідь необґрунтований позов; чи систематично протидіяла правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мала на меті протиправну мету - порушення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь її вини й чим це підтверджується.

Звернення позивача до суду за захистом свого порушеного права, а також її дії, направлені на такий захист, не можуть свідчити про зловживання останньою своїми процесуальними правами; її дії, направлені на захист своїх прав, не можуть вважатися необґрунтованими та тягнути за собою понесення позивачем судові витрати, сплачені при поданні позову та під час розгляду справи.

Отже, саме по собі не бажання позивача укласти з відповідачем мирову угоду, не свідчить про необґрунтованість дій позивача. При цьому, під час розгляду справи судом дії позивача ОСОБА_3 не визнавалися недобросовісними та не було встановлено зловживання з боку останньої своїми процесуальними правами.

Отже, посилання відповідача не містять доводів і доказів необґрунтованості дій позивача, допущення останньою зловживання процесуальними правами або того, що спір виник внаслідок неправильних дій сторони, як передбачено ч. 9 ст.141 ЦПК України.

Також не підтвердженими є доводи відповідача про те, що він є малозабезпеченим, отримує пенсію по інвалідності ІІІ групи та впродовж останніх 5 років мешкає в селі та перебуває на утриманні жінки, з якою наразі мешкає.

Так, відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справ в усіх судових інстанціях звільняються інваліди І та ІІ груп.

Отже, даними приписами чітко передбачені пільги щодо сплати судового збору. При цьому суд зауважує, що законом не передбачено звільнення від сплати інших судових витрат. Таким чином, відповідач не відноситься до категорії осіб, які звільнені від сплати судового збору, в тому числі від витрат на правничу допомогу, звільнення від яких не передбачено законом.

Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Положенням п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» унормовано, що ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, встановлюється в розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму, що в грошовому еквіваленті становить 768, 40 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Враховуючи визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, згідно із ч. 1 ст. 142 ЦПК України розподіл судових витрат необхідно здійснити таким чином: позивачу з Державного бюджету повернути 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову та заяви про забезпечення позову у загальному розмірі 4 590,57 грн., що становить 2 295,28 грн., та стягнути з відповідача на користь позивача 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що становить 2 295,28 грн.

При цьому, суд зазначає, що позивачем та її представником не надано доказів на понесення витрат на проведення оцінки житлового будинку в сумі 1 000,00 грн., у зв`язку з чим вказана сума не підлягає відшкодуванню.

Керуючись ст.ст. 60, 61, 63, 69, 70, 71 СК України, ст..ст. 22, 28, 29 КпШС України,ст.ст. 2, 4, 81, 82, 141, 142, 259, 263-265, 268, 272, 273, 354 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю, поділ спільного сумісного майна подружжя - задовольнити.

Визнати житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_3 і ОСОБА_2 .

Провести поділ спільного сумісного майна подружжя ОСОБА_3 і ОСОБА_2 .

Виділити у власність ОСОБА_3 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та складається з: жилого будинку літ.А-1, загальною площею 84,2 кв.м., житловою площею 47,0 кв.м.; прибудови літ.а-1; ґанку літ.а; літньої кухні літ.Б; входу у погріб літ.Г; вбиральні літ.Д; літнього душу літ.Е; № 1-5; І споруд (колодязь, хвіртка, ворота, огорожа).

Виділити у власність ОСОБА_2 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та складається з: жилого будинку літ.А-1, загальною площею 84,2 кв.м., житловою площею 47,0 кв.м.; прибудови літ.а-1; ґанку літ.а; літньої кухні літ.Б; входу у погріб літ.Г; вбиральні літ.Д; літнього душу літ.Е; № 1-5; І споруд (колодязь, хвіртка, ворота, огорожа).

Припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_3 і ОСОБА_2 на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати, що складаються з витрат по сплаті судового збору в розмірі 2 295,28 грн. та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000,00 грн., а всього 7 295,28 грн. (сім тисяч двісті дев`яносто п`ять грн. 28 коп.).

Зобов`язати Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області повернути ОСОБА_3 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову до суду за квитанціями № 0.0..1 (код квитанції: 9340-2322-1879-6321) від 25.04.2024 р. та № 0.0..1 (код квитанції: 9340-2321-7036-4549) від 25.04.2024 р., що становить 2 295,28 грн. (дві тисячі двісті дев`яносто п`ять грн. 28 коп.).

Учасники справи:

-позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ;

-відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути поданою до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду проголошено 28 лютого 2025 року.

Суддя Д.І. Городецький