ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/91/25 Справа № 216/2437/15-ц Суддя у 1-й інстанції - КУЗНЕЦОВ Р. О. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2025 року м.Кривий Ріг

Справа № 216/2437/15

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.

секретар судового засідання Лідовська А.А.

сторони:

позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,

відповідачка - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги позивача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» та відповідачки ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , на рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 листопада 2023 року, яке ухвалено суддею Кузнецовим Р.О. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області (відомості щодо дати складання повного судового рішення в матеріалах справи відсутні), -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (надалі ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»), правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (надалі АТ КБ «ПРИВАТБАНК»), звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, який неодноразово уточнювало.

Позовна заява, з урахуванням уточнень до неї, мотивована тим, що, відповідно до Договору №KRP0AU01140076 від 13.04.2007, відповідачка отримала кредит у розмірі 158557,54 грн на наступні цілі: купівля автомобіля 107191,00 грн; комісія банку 1071,91 грн; сплата страхових платежів за договором особистого страхування у момент оформлення кредиту у сумі - 1071,91 грн; 34,00 грн - сплата реєстрації предмета застави в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна та 49188,72 грн на оплату страхових платежів на термін до 11.04.2014.

Відповідачка зобов`язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленому кредитним договором.

Проте, відповідачка не надавала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором.

У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості, станом на 03.04.2015, відповідачка має заборгованість у розмірі 298073,06 грн, з яких: 84406,14 грн заборгованість за тілом кредиту; 22491,53 грн - заборгованість за відсотками; 5512,32 грн заборгованість по комісії за користування кредитом; 185663,07 пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

Відповідачка продовжує ухилятись від виконання своїх зобов`язань і не погашає заборгованість за кредитним договором, у зв?язку з чим позивач просив суд стягнути з відповідачки заборгованість у розмірі 298073,06 грн та вирішити питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області 20 листопада 2023 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором №KRP0AU01140076 від 13.04.2007 у розмірі 106897,67 грн, а саме: заборгованість за кредитом 84406,14 грн, заборгованість за відсотками за користування кредитом 22491,53 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 1068,98 грн.

В іншій частині позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, а саме в частині стягнення заборгованості по комісії за користування кредитом у розмірі 5512,32 грн та пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором у розмірі 185663,07 грн відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК» просить скасувати рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення пені у розмірі 185 663,07 грн. та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення цих позовних вимог, в іншій частині рішення суду просить залишити без змін.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не було враховано правові висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 22 липня 2020 року у справі №189/2109/18 та від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18, згідно яких суд може зменшити розмір штрафних санкцій, однак, мова не йде про повне скасування пені та відмову у її задоволенні. Оскільки, судом встановлено, що за умовами кредитного договору, у разі порушення позичальником будь-якого з зобов`язань, передбачених п.п. 2.2.2, 2.2.3, 7.5 цього Договору, Банк має право нарахувати, а позичальник зобов`язується сплатити пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочення, вважає, що відмова у задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені є незаконною.

В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , просить скасувати рішення суду, яке прийнято повторно, щодо стягнення заборгованості за Кредитним договором №KRP0AU01140076 від 13 квітня 2007 року, за яким було сплачено ОСОБА_1 148 090,00 грн до 2012 року.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Центрально-Міський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області не є належним судом, який мав право розглядати спірні питання щодо Кредитного договору №KRP0AU01140076 від 13 квітня 2007 року та Договору застави майна до нього, Договору страхування наземного транспортного засобу від 13 квітня 2007 року та Договору купівлі-продажу автомобіля №203П від 10 квітня 2007 року. Так, Договір застави майна до Кредитного договору №KRP0AU01140076 від 13 квітня 2007 року та Договір страхування наземного транспортного засобу від 13 квітня 2007 року містять погодження між сторонами підсудності спору, а Договір купівлі-продажу автомобіля №203П від 10 квітня 2007 року містить третейське застереження.

Суд першої інстанції навмисно не прийняв до уваги, що ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» не мав належних представників при зверненні до суду, адже, сама лише довіреність не може підтверджувати повноваження працівника представляти інтереси юридичної особи.

Зазначає, що нею надавалися суду докази сплати заборгованості за кредитним договором, які не були прийняті до уваги судом першої інстанції, як і не було витребувано оригіналу кредитної справи, що необхідно для порівняння документів про сплату кредиту і тими квитанціями про сплату заборгованості, які наявні у ОСОБА_1 . Наполягає на тому, що вона добросовісно виконувала свої зобов?язання та сплати в рахунок погашення боргу 148 090,00 грн., але ці докази, як і умови вищенаведених договорів, судом першої інстанції не було прийнято до уваги і не враховано при прийнятті рішення.

Відповідачка ОСОБА_1 вважає, що суд першої інстанції на протязі розгляду справи створював перешкоди для неї та її представників щодо об?єктивного розгляду справи, у зв?язку з чим представником ОСОБА_2 було заявлено відвід судді Кузнецову Р.О., який особисто відмовив у задоволенні відводу, що свідчить про порушення вимог ЦПК України.

Звертає увагу суду на ту обставину, що позивач вже звертався до суду з позовом про звернення стягнення на предмет застави та рішенням Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 квітня 2013 року, яке залишено без змін судом апеляційної інстанції, у справі №444/3482/12 було звернуто стягнення Публічним Акціонерним Товариством Комерційний Банк «ПриватБанк» на заставне майно: належний на праві власності ОСОБА_1 автомобіль Ореl, модель Меrіvа, рік випуску 2007, тип ТЗ Легковий комбі В, №; кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , передавши вказаний транспорт в заклад Публічному акціонерному товариству Комерційний банк «ПриватБанк» та надавши Публічному акціонерному товариству Комерційний банк «ПриватБанк» всі повноваження, необхідні для здійснення продажу автомобіля з публічних торгів. Ухвалою Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 серпня 2014 року було закрито провадження у справі №444/3482/12. При цьому, у 2015 році позивач повторно звернувся до суду з позовом щодо стягнення заборгованості, яка вже визначена ним у значно більшому розмірі. З наведених підстав стороною відповідача неодноразово було заявлено клопотання щодо закриття провадження у справі, однак всі доводи представників відповідачки ОСОБА_1 судом було проігноровано. За таких обставин, відповідачка вважає, що рішення підлягає скасуванню, а провадження у справі закриттю.

Зазначає, що судом першої інстанції не було виконано вимог Конституції України, ЦК України та Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Відзиви на апеляційні скарги до початку розгляду справи до суду не надійшли.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення заборгованості по комісії за користування кредитом у розмірі 5512,32 грн. учасниками справи не оскаржується, та, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в апеляційному порядку не переглядається.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.10.2018 у справі № 186/1743/15-ц, згідно якої, у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності, не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача АТ КБ «ПРИВАТБАНК» - Мельникову Я.В., яка підтримала доводи апеляційної скарги позивача АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та просила її задовольнити, заперечуючи проти доводів апеляційної скарги відповідачки ОСОБА_1 , вважаючи її безпідставною та необґрунтованою, представника відповідачки ОСОБА_1 адвоката Козаренко С.В., яка підтримала доводи апеляційної скарги відповідачки та просила її задовольнити, залишивши без задоволення апеляційну скаргу позивача АТ КБ «ПРИВАТБАНК», перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційних скарг, за наявними матеріалами справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлено, що 13.04.2007 між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК», та відповідачкою ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №KRP0AU01140076, згідно з умовами якого відповідачка отримала кредит у розмірі 158557,54 грн на наступні цілі: купівля автомобіля 107191,00 грн; комісія банку 1071,91 грн; сплата страхових платежів за договором особистого страхування у момент оформлення кредиту у сумі - 1071,91 грн; 34,00 грн - сплата реєстрації предмета застави в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна та 49188,72 грн на оплату страхових платежів на термін до 11.04.2014 (т. 1 а.с. 88-90).

Умовами кредитного договору передбачена сплата відсотків за користування кредитом у розмірі 1,34% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1,00% у момент надання кредиту від суми коштів, перерахованих на автосалон, та винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,14% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, відстотків за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.11. даного Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно з п. 6.2. даного договору. Згідно зі ст. 212 ЦК України, при порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, позичальник сплачує Банку відсотки за користування кредитом у розмірі 2,50% на місяць, розраховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом (п. 7.1 кредитного договору).

У разі порушення позичальником будь-якого з зобов`язань, передбачених п.п. 2.2.2, 2.2.3, 7.5 цього Договору, Банк має право нарахувати, а позичальник зобов`язується сплатити пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочення. Сплата пені здійснюється в гривні. У випадку, якщо Кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті за курсом НБУ на дату сплати (п. 4.1 кредитного договору).

Ухвалою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 вересня 2012 року, у цивільній справі №444/3482/12 за позовом ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави, вилучено предмет застави та передано його у заклад (володіння) ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», а саме: автомобіль Opel Meriva, рік випуску:2007, тип транспортного засобу: легковий - комбі-В, кузову НОМЕР_3 , державний номер: НОМЕР_2 , що належить на праві власності відповідачці ОСОБА_1 , вжито заходів для негайного виконання ухвали про забезпечення позову.

На підставі зазначеної ухвали суду, державним виконавцем Центрально-Міського відділу ДВС було відкрито виконавче провадження ВП №34513551 та актом від 04.10.2012 траспортний засіб було вилучено у відповідачки та передано ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (т. 1 а.с. 87, 88).

Згідно з висновком експерта з оцінки майна, ринкова вартість транспортного засобу «Opel Meriva», державний номер НОМЕР_2 , склала 69987,51 грн. (т. 1 а.с. 90-94).

Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 липня 2013 року, ухваленого у цивільній справі №444/3482/12 за позовом ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави, звернуто стягнення ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на заставне майно: належний на праві власності ОСОБА_1 автомобіль Ореl, модель Меrіvа, рік випуску 2007, тип ТЗ Легковий комбі В, № кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , передавши вказаний транспорт в заклад ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та надавши ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» всі повноваження, необхідні для здійснення продажу автомобіля з публічних торгів.

Відповідачка зобов`язання за кредитним договором своєчасно та належним чином не виконала, в результаті чого, станом на 03.04.2015, має заборгованість 298073,06 грн, з яких: 84406,14 грн заборгованість за тілом кредиту; 22491,53 грн - заборгованість за відсотками; 5512,32 грн заборгованість по комісії за користування кредитом; 185663,07 грн пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором (т. 1 а.с. 4-7).

Задовольняючи частково позовні вимоги та стягуючи з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором №KRP0AU01140076 від 13.04.2007 у розмірі 106897,67 грн (заборгованість за кредитом у розмірі 84406,14 грн. та заборгованість за відсотками за користування кредитом у розмірі 22491,53 грн), суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка ОСОБА_1 не виконувала умови договору в частині повернення кредитних коштів та відсотків за користування кредитом, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення з неї на користь позивача АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованості у визначеному позивачем розмірі, який відповідачкою не спростовано.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором у розмірі 185663,07 грн, суд першої інстанції виходив з того, що під час дослідження судом розрахунку суми пені за кредитним договором, представник позивача АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не надав будь-яких пояснень з цього приводу, зокрема, не зміг обґрунтувати, ані розмір пені, який більш ніж вдвічі перевищує суму основного боргу (тіло кредиту), ані порядок обрахування пені, ані період за який вона була розрахована, також не просив зменшити її розмір, а тому ці вимоги недоведеними.

Колегія суддів не може повністю погодитись з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

За вимогами ст.ст. 263,264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов`язаний з`ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов`язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, названих вимог закону дотримався не у повній мірі.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику, грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем, у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства.

Як вбачається з наданих позивачем АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до суду першої інстанції доказів, достовірність та належність яких не спростована відповідачкою ОСОБА_1 , в рамках кредитного договору №KRP0AU01140076 від 13 квітня 2007 року позичальницею було отримано грошові кошти у розмірі 158557,54 грн. та, у зв`язку з неналежним виконанням останнім своїх обов`язків щодо повернення кредиту, станом на 03 квітня 2015 року, остання має заборгованість перед АТ КБ «ПРИВАТБАНК» за тілом кредиту у розмірі 84 406,14 грн., а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідачки зазначеної заборгованості за кредитом.

Статтями 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений строк (термін), відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже, згідно приписів абзацу 2 частини першої ст. 1048 ЦК України щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосовано лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/95/12 (провадження № 14-10цс18), право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти та інші платежі за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою ст.1050 ЦК України.

За положеннями статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Умовами кредитного договору №KRP0AU01140076 від 13 квітня 2007 року передбачена сплата відсотків за користування кредитом у розмірі 1,34% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1,00% у момент надання кредиту від суми коштів, перерахованих на автосалон, та винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,14% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, відстотків за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.11. даного Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно з п. 6.2. даного договору. Згідно зі ст. 212 ЦК України, при порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, позичальник сплачує Банку відсотки за користування кредитом у розмірі 2,50% на місяць, розраховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

Згідно умов кредитного договору №KRP0AU01140076 від 13 квітня 2007 року, сторонами узгоджено строк кредитування по 11 квітня 2014 року, тобто, позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК» має право нараховувати відсотки за користування кредитними коштами по 13 квітня 2007 року включно, а потім його порушені права підлягають захисту виключно в порядку, визначеному статтею 625 ЦК України.

Із розрахунку заборгованості вбачається, що заборгованість по процентам нарахована позивачем у межах строку кредитування, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідачки заборгованості за відсотками за користування кредитом у розмірі 22491,53 грн., який відповідачкою не спростовано.

Колегією суддів не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги відповідачки ОСОБА_1 про те, що вона добросовісно виконувала свої зобов?язання та сплатила в рахунок погашення боргу 148 090,00 грн., але ці докази, як і умови Кредитного договору №KRP0AU01140076 від 13 квітня 2007 року, Договору застави майна до нього, Договору страхування наземного транспортного засобу від 13 квітня 2007 року та Договору купівлі-продажу автомобіля №203П від 10 квітня 2007 року, судом першої інстанції не було прийнято до уваги і не враховано при прийнятті рішення.

Так, відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, обґрунтування наявності обставин, на які посилаються сторони у справі, повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

За приписами п.п. 3, 6 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку. У разі складання та зберігання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку на машинних носіях інформації підприємство зобов`язане за свій рахунок виготовити їх копії на паперових носіях на вимогу інших учасників господарських операцій, а також правоохоронних органів та відповідних органів у межах їх повноважень, передбачених законами.

Згідно зі ст. 41 Закону України "Про Національний банк України" та ч. ч. 1, 2 ст.68 Закону України "Про банки та банківську діяльність", Національний банк України встановлює обов`язкові для банківської системи стандарти та Правила ведення бухгалтерського обліку і фінансової звітності, що відповідають вимогам законів України та міжнародним стандартам фінансової звітності. Банки організовують бухгалтерський облік відповідно до внутрішньої облікової політики, розробленої на підставі Правил, встановлених Національним банком України відповідно до міжнародних стандартів бухгалтерського обліку. Бухгалтерський облік має забезпечувати своєчасне та повне відображення всіх банківських операцій та надання користувачам достовірної інформації про стан активів і зобов`язань, результати фінансової діяльності та їх зміни.

Підставою для бухгалтерського обліку операцій банку відповідно до підпункту 2.1.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 30.12.1998 № 566, зі змінами та доповненнями, є первинні документи, які фіксують факти здійснення цих операцій. У разі складання їх у вигляді електронних записів при потребі повинно бути забезпечене отримання інформації на паперовому носії.

Пунктом 5.1 глави 5 вищезазначеного Положенням визначено, що інформація, яка міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа.

Згідно з п.5.4. цього Положенням, особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня.

При цьому, п.5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18.06.2003 № 254 визначено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Отже, виписки з особових рахунків клієнтів є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18 (провадження №61-9618св18) та у постанові від 28.10.2020 року у справі №760/7792/14-ц.

Досліджуючи обставини справи, колегія суддів звертає увагу, що на підтвердження позовних вимог позивачем АТ КБ «ПРИВАТБАНК» надано виписку по банківському рахунку відповідачки ОСОБА_1 за період з 16 травня 2007 року по 03 квітня 2015 року (т. 1 а.с. 29-43), яка містить інформацію щодо всіх здійснених відповідачкою платіжних операцій та узгоджується із розрахунком заборгованості, наданим до суду позивачем.

При цьому, умови та порядок повернення кредитних коштів, нарахування та сплата відсотків за користування кредитними коштами, узгоджено сторонами в Кредитному договорі №KRP0AU01140076 від 13 квітня 2007 року, а тому посилання відповідачки на неврахування судом умов Договору застави майна до Кредитного договору №KRP0AU01140076 від 13 квітня 2007 року, Договору страхування наземного транспортного засобу від 13 квітня 2007 року та Договору купівлі-продажу автомобіля №203П від 10 квітня 2007 року, є безпідставними.

Таким чином, матеріалами справи підтверджується, що позичальниця ОСОБА_1 допустила неналежне виконання зобов`язань за кредитним договором, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка добровільно останньою не сплачується.

Отже, позовні вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом у розмірі 84 406,14 грн. та за відсотками за користування кредитом у розмірі 22 491,53 грн. є доведеними та обґрунтованими належними доказами у справі, й доводи апеляційної скарги відповідачки ОСОБА_1 щодо недоведеності розміру такої забогованості спростовуються вищевикладеним.

Крім того, слід зазначити, що судом апеляційної інстанції, для перевірки доводів апеляційної скарги ОСОБА_3 , щодо неправомірного нарахування позивачем заборгованості за кредитом, було витребувано в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» оригінал кредитної справи за спірним кредитним договором, який оглянуто колегією суддів та не встановлено підстав для зміни розміру заборгованості за кредитом.

Доводи апеляційної скарги відповідачки ОСОБА_4 про те, що позивач вже звертався до суду з позовом про звернення стягнення на предмет застави та рішенням Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 квітня 2013 року, яке залишено без змін судом апеляційної інстанції, у справі №444/3482/12 було звернуто стягнення ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на заставне майно: належний на праві власності ОСОБА_1 автомобіль Ореl, модель Меrіvа, рік випуску 2007, тип ТЗ Легковий комбі В, №; кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , передано вказаний транспорт в заклад ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та надано ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» всі повноваження, необхідні для здійснення продажу автомобіля з публічних торгів, колегією суддів не приймаються, з огляду на те, що забезпечувальне зобов`язання має похідний характер, а не альтернативний основному. Звернення стягнення на предмет застави не призводить до заміни основного зобов`язання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобов`язанням одночасно чи за наявності рішення про звернення стягнення на предмет застави не може мати наслідком подвійного стягнення за основним зобов`язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов`язанням відсутня. (Постанова від 21 листопада 2018 року у справі № 212/10211/14-ц). Одночасне стягнення за кредитним договором та за договором застави не зумовлює подвійного стягнення, наявність судового рішення про стягнення заборгованості не позбавляє кредитора права задовільнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет застави (вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 лютого 2016 року у справі №6-1080цс15).

Посилання ж в апеляційній скарзі на ухвалу Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 серпня 2014 року правового значення для вирішення данного спору взагалі немає, оскільки вказаною ухвалою суду закрито провадження за заявою ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про ухвалення додаткового рішення у справі №444/3482/12.

За наведенного вище, відсутні правові підстави для прийняття доводів апеляційної скарги відповідачки ОСОБА_3 про необхідність закриття провадження у справі, у зв?язку з повторним звернення позивача до суду з позовними вимогами щодо яких спір уже вирішено по суті.

Не можна погодитись і з доводами апеляційної скарги про те, що Центрально-Міський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області не є належним судом, який мав право розглядати спірні питання щодо Кредитного договору №KRP0AU01140076 від 13 квітня 2007 року та Договору застави майна до нього, Договору страхування наземного транспортного засобу від 13 квітня 2007 року та Договору купівлі-продажу автомобіля №203П від 10 квітня 2007 року. Оскільки Договір застави майна до Кредитного договору №KRP0AU01140076 від 13 квітня 2007 року та Договір страхування наземного транспортного засобу від 13 квітня 2007 року містять погодження між сторонами підсудності спору, а Договір купівлі-продажу автомобіля №203П від 10 квітня 2007 року містить третейське застереження, з огляду на таке.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчиненні окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Стаття 112 ЦПК України, якою було передбачено можливість визначення сторонами договірної підсудності, виключена на підставі Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №2453-VI від 07.07.2010 року, а АТ КБ «ПРИВАТБАНК» правомірно зверневся до суду з даним позовом з дотримання територіальної підсудності, втраченої ЦПК України, в редакції станом на 21 квітня 2015 року).

Згідно з частиною 4 статті 4 ЦПК України угода сторін про передачу спору на розгляд третейського суду допускається. До третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, який виникає з цивільних правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Таким спеціальним законом є Закон України «Про третейські суди»

Відповідно до частини другої статті 1 Закону України «Про третейські суди» до третейського суду за угодою сторін може бути передано будь-який спір, що виникає з цивільних, господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Згідно з пунктом 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди» (частину першу цієї статті доповнено пунктом 14 згідно із Законом № 2983-VI) третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, зокрема, справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Споживачем, права якого захищаються на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», є громадянин (фізична особа), який придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити товари (роботи, послуги) для власних побутових потреб. Цей Закон регулює відносини споживача з підприємством, установою, організацією чи громадянином-підприємцем, які виготовляють та продають товари, виконують роботи і надають послуги, незалежно від форм власності та організаційних форм підприємництва.

Оскільки у справі, яка переглядається, договірні правовідносини виникли між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та фізичною особою - споживачем банківських послуг, тому спір про стягнення заборгованості за кредитним договором не підвідомчий третейському суду відповідно до закону.

Не можна погодитись й з доводами апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції на протязі розгляду справи створював перешкоди для неї та її представників щодо об?єктивного розгляду справи, у зв?язку з чим представником ОСОБА_2 було заявлено відвід судді Кузнецову Р.О., який особисто відмовив у задоволенні відводу, що свідчить про порушення вимог ЦПК України.

Так, згідно статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто неповноважним складом суду та в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими, якщо апеляційну скаргу обґрунтовано такою підставою.

Згідно ч. 3 ст. 40 ЦПК України, якщо заява про відвід судді надійшла до суду пізніше ніж за три робочі дні до наступного засідання, така заява не підлягає передачі на розгляд іншому судді, а питання про відвід судді вирішується судом, що розглядає справу.

Колегією суддів встановлено, що у судовому засіданні 02 листопада 2023 року представник відповідачки ОСОБА_1 - ОСОБА_2 заявив усний відвід головуючому судді Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області Кузнецову Р.О., у зв`язку з наявністю обставин, які викликають сумнів в неупередженості судді.

Оскільки, відвід заявлено у день судового розгляду, ця заява правомірно розглянута судом, який здійснює розгляд справи, та доводи апеляційної скарги щодо порушення судом вимог ЦПК України є надуманими.

Отже, доводи апеляційної скарги відповідачки ОСОБА_1 , в інтересах якої діє Романов В.П., не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи в частині задоволення позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованості за кредитним договором №KRP0AU01140076 від 13.04.2007 у розмірі 106 897,67 грн (заборгованість за кредитом у розмірі 84406,14 грн. та заборгованість за відсотками за користування кредитом у розмірі 22491,53 грн), суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду в цій частині обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

Разом з тим, колегія суддів вважає прийнятними доводи апеляційної скарги позивача АТ КБ «ПРИВАТБАНК» щодо невідповідності рішення суду першої інстанції нормам матеріального та процесуального права в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення пені у розмірі 185 663,07 грн.

Так, відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Умовами кредитного договору№KRP0AU01140076 від 13 квітня 2007 року визначеноо, що, у разі порушення позичальником будь-якого з зобов`язань, передбачених п.п. 2.2.2, 2.2.3, 7.5 цього Договору, Банк має право нарахувати, а позичальник зобов`язується сплатити пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочення. Сплата пені здійснюється в гривні. У випадку, якщо Кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті за курсом НБУ на дату сплати (п. 4.1 кредитного договору).

Судом встановлено, що позичальниця ОСОБА_1 допустила неналежне виконання зобов`язань за кредитним договором, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка добровільно останньою не сплачується, у зв?язку з чим АТ КБ «ПРИВАТБАНК» набув право нарахувати, а позичальниця ОСОБА_1 зобов`язана сплатити пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочення.

Розмір пені за прострочення виконання зобов?язння визначено АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у відповідності до умов договору та відповідачкою не спростований, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового виснвоку про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Однак, як передбачено частиною 3 статті 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 23 березня 2021 року у справі № 921/580/19 зазначено: «згідно з частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Разом з цим, наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Таку правову позицію викладено і в Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки), майновий стан сторін. При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, і за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 серпня 2021 року у справі № 607/20776/14 (провадження № 61-9259св21) зазначено, що «тлумачення частини третьої статті 551 ЦК України свідчить, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду за наявності однієї з умов: (а) якщо він значно перевищує розмір збитків; (б) за наявності інших обставин, які мають істотне значення».

У справі, яка переглядається, судом встановлено, що розмір грошового зобов`язання становить 106 897,67 грн, а розмір неустойки (пені) до стягнення становить 185 663,07 грн, що значно перевищує розмір зобов`язання, а тому колегія суддів дійшла висновку про можливість зменшення розміру неустойки до 106 897,67 грн., що буде співмірним та справедливим у даній ситуації.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга відповідачки ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , задоволенню не підлягає, тоді як апеляційна скарга позивача АТ КБ «ПРИВАТБАНК» підлягає частковому задоволенню, а рішення суду, на підставі п.1, п.4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, скасуванню в частині відмови у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення неустойки (пені), з ухваленням нового рішення про часткове задоволення цих позовних вимог.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з чим колегія суддів змінює рішення суду першої інстанції в частині розміру судового збору, стягнутого з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та збільшує цей розмір з 1068,98 грн. до 2 146,13 грн., тобто пропорційно до задоволеної частини позовних вимог.

Враховуючи часткове задоволення вимог апеляційної скарги позивача, з відповідачки ОСОБА_1 підлягає стягненню на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» судовий збір у розмірі 2 593,23 грн., тобто пропорційно до задоволених вимог апеляційної скарги.

Також, колегія суддів зазначає, що ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 01 жовтня 2024 року застосовано до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заходи процесуального примусу у вигляді штрафу у розмірі 3 028,00 грн.

Згідно ч. 6 ст. 148 ЦПК України суд може скасувати постановлену ним ухвалу про стягнення штрафу, якщо особа, стосовно якої її постановлено, виправила допущене порушення та (або) надала докази поважності причин невиконання відповідних вимог суду чи своїх процесуальних обов`язків.

Колегія суддів не вбачає підстав для задоволення клопотання позивача АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про скасування ухвали про стягнення штрафу, оскільки такі заходи процесуального примусу були застосовані відносно позивача у зв?язку з невиконанням ухвали Дніпровського апеляційного суду від 26 червня 2024 року, якою визнано обов`язковою явку представника позивача АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у судове засідання, яке відбудеться о 09 годині 30 хвилин 10 вересня 2024 року в приміщенні Дніпровського апеляційного суду (м. Кривий Ріг, пр-т Героїв-підпільників, 31), та зобов`язано АТ КБ «ПРИВАТБАНК» надати у судове засідання оригінал кредитної справи, згідно Кредитного договору № KRP0AU01140076 від 13 квітня 2007 року, укладеного між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Доказів наявності поважних причин невиконання ухвали Дніпровського апеляційного суду від 26 червня 2024 року суду не надано, а тому відсутні правові підстави, визначені ст. 148 ЦПК України, для скасування ухвали суду про стягнення штрафу.

Керуючись ст.ст. 367, ч. 1 ст. 369, ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Апеляційну скаргу відповідачки ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 листопада 2023 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення неустойки (пені) - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення неустойки (пені) задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» неустойку (пеню) за Кредитним договором №KRP0AU01140076 від 13 квітня 2007 року, станом на 03 квітня 2015 року, у розмірі 106 897 (сто шість тисяч вісімсот дев?яносто сім) гривень 67(шістдесят сім) гривень.

В задоволенні інших позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення неустойки (пені) відмовити.

Рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 листопада 2023 року в частині розміру судового збору, стягнутого з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», змінити, збільшивши цей розмір з 1068,98 гривень до 2 146 (двох тисяч ста сорока шести) гривень 13 (тринадцять) копійок.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» судові витрати понесені на оплату судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 2 593 (дві тисячі п?ятсот дев?яносто три) гривні 23 (двадцять три) копійки.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 03 березня 2025 року.

Головуючий:

Судді: