ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/1221/24 Номер провадження 22-ц/814/496/25Головуючий у 1-й інстанції Яковенко Н. Л. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.,

судді: Дорош А.І., Триголов В.М.

за участю секретаря судового засідання Коротун І.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м.Полтави від 02 вересня 2024 року (час ухвалення судового рішення з 11:15:35 по 11:29:15 год, дата виготовлення повного тексту рішення 03 вересня 2024) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом і зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним, визнання права власності на спадкове майно,

треті особи приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Удовиченко Марина Юріївна, приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Сокирченко Таміла Павлівна.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача,

У С Т А Н О В И В:

У лютому 2024р. ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , просив ухвалити рішення, яким визнати за ним право власності в порядку спадкування за заповітом на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , після смерті якого відкрилася спадщина, до якої належить квартира АДРЕСА_1 .

Він як спадкоємець майна померлого за заповітом 12 червня 2023 звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, проте у видачі свідоцтва про право на спадщину йому відмовлено у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документа на спадкове майно; ОСОБА_1 , вдова спадкодавця, яка має право на обов`язкову частку, також звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини і заперечує його право на спадщину.

У березні 2024 року ОСОБА_1 подала до суду зустрічний позов, просила, ухвалити рішення, яким визнати недійсним заповіт, складений 16.04.2020 ОСОБА_3 ;

визнати за нею, ОСОБА_1 , право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 .

Вимоги зустрічного позову обгрунтовувала тим, що вона з 1974 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За час перебування в шлюбі була придбана квартира АДРЕСА_1 , яка є спільною власністю подружжя, та їй належить 1/2 частка в праві спільної власності.

Вона є непрацездатною за віком і має право на обов`язкову частку.

Вважає, що відповідач змусив померлого ОСОБА_3 скласти заповіт на його ім`я, волевиявлення чоловіка щодо складення заповіту на ім`я ОСОБА_2 не було вільним, не відповідало його волі, що є підставою для визнання заповіту недійсним.

Ухвалою Київського районного суду м.Полтави від 20 березня 2024 зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним, визнання права власності на спадкове майно об`єднано в одне провадження з позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 02 вересня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені частково.

Визнано за ОСОБА_2 в порядку спадкування за заповітом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 право власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 .

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково.

Визнано за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 право власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 .

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального і матеріального права, просить рішення суду першої інстанції у частині вимог зустрічного позову про визнання заповіту недійсним скасувати, ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначається, що суд першої інстанції не дав належної оцінки доказам, якими, на її переконання, достеменно підтверджується, що волевиявлення ОСОБА_3 на складання оспорюваного заповіту не було вільним, оскільки ОСОБА_2 тривалий час чинив на нього психологічний тиск, переконуючи про те, що квартира перейде у власність держави, якщо він не складе заповіт на нього. Суд не звернув уваги на те, що ОСОБА_3 у січні 2019 року скасував аналогічний заповіт на ім?я ОСОБА_2 , суд проігнорував те, що ОСОБА_3 за життя неодноразово при свідках підтверджував факт примушування зі сторони ОСОБА_2 на складання заповіту.

У відзиві ОСОБА_2 виклав свої заперечення на доводи апеляційної скарги і просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Звертається увага на те, що доводи ОСОБА_1 не відповідають дійсності і не знайшли свого підтвердження у суді.

Стверджується, що перший заповіт ОСОБА_3 склав у 2018 році на користь ОСОБА_2 і ОСОБА_1 заповідав по частині квартири кожному, про цей заповіт було добре відомо ОСОБА_1 , яка була присутня під час його оформлення.

Стосовно пояснень свідків, на які посилається ОСОБА_1 , то суд дав їм належну оцінку, так як вони (свідки) у суді, окрім свого обурення, не повідомили жодних фактів стосовно умов і обставин складання оспорюваного заповіту, про який дізналися від ОСОБА_1 лише після смерті ОСОБА_3 .

Перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 26.12.1974 зареєструвала шлюб з ОСОБА_3 .

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , актовий запис про смерть від 04.05.2023 № 515.

Померлому ОСОБА_3 на підставі свідоцтва № 221 від 25.03.1992 на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 .

За життя 16.04.2020 ОСОБА_3 склав заповіт, яким належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 заповів ОСОБА_2 .

У встановлений законом строк ОСОБА_2 звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за заповітом.

Постановою приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Удовіченко М.Ю. від 06.11.2023 відмовлено ОСОБА_1 у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 .

21.11.2023 приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Удовіченко М.Ю. на ім`я ОСОБА_1 видано свідоцтво про право власності на 1/2 частку у праві спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям за час шлюбу, що складається з квартири АДРЕСА_1 .

Постановою приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Удовіченко М.Ю. від 22.01.2024 відмовлено ОСОБА_2 у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 .

19.05.2024 приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Удовіченко М.Ю. заведено спадкову справу за заявою ОСОБА_1 , як спадкоємця першої черги за законом.

Задовольняючи частково обидва позови, суд першої інстанції виходив з того, що квартира АДРЕСА_1 набута за час перебування ОСОБА_3 і ОСОБА_1 в зареєстрованому шлюбі, отже вона є спільною сумісною власністю подружжя.

До складу спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_3 , належить 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 є непрацездатною вдовою, тому відповідно до норм ст. 1241 ЦК України спадкує незалежно від заповіту половину частки, яка належала б їй у разі спадкування за законом.

ОСОБА_1 в поданій до суду заяві не зазначає обставин, які б давали підстави вважати, що під час складення заповіту від 16.04.2020 волевиявлення заповідача ОСОБА_3 не було вільним і не відповідало його волі; не встановлені такі обставини і під час розгляду справи судом.

Допитані в судовому засіданні свідки повідомили суду, що з померлим ОСОБА_3 були знайомі, але про укладення заповіту їм нічого не відомо, розмов про заповіт та/чи про його укладення із спадкодавцем ніколи не вели.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з такого.

Рішення оскаржується виключно у частині відмови у задоволенні вимоги зустрічного позову про визнання заповіту недійсним, тому відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість висновків суду про існування (доведеності) обставин для визнання заповіту недійсним.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На переконання апеляційного суду суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням наведених вимог закону.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статі 203 цього Кодексу.

Частиною третьою статті 203 ЦК України встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно із положеннями статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до частин першої-третьої статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Частиною першою статті 1257 ЦК України передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Відповідно до частини першої статті 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Для визнання правочину недійсним позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.

У постанові Верховного Суду від 27 серпня 2020 року у справі № 752/23814/17-ц зроблено висновок про те, що при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Для застосування такої статті у правовідносинах обов`язковим є наявність зв`язку між фізичних чи психічним тиском та вчиненням правочину, а також спрямованість вказаного неправомірного впливу на сторону правочину з метою примусити її вчинити правочин. Фізичний чи психічний тиск полягає у вчиненні фізичних чи душевних страждань безпосередньо стороні правочину.

У постанові Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 556/2085/19 зроблено висновок про те, що для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину… На відміну від насильства, погроза полягає у здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце за наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Вона може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.

Аналіз зазначених норм права та релевантної судової практики дозволяє зробити висновок про те, що для визнання правочину недійсним із застосуванням правового механізму, передбаченого положеннями статті 231 ЦК України, необхідним є наявність у їх сукупності таких факторів як сам факт застосування до потерпілої сторони правочину фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи, що свідчить про вчинення правочину проти справжньої волі, а також наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється. Сам факт вчинення фізичного чи психологічного тиску для укладення правочину повинен мати місце на момент його вчинення.

Наведені висновки щодо застосування норм матеріального права викладені в постанові Верховного Суду від 26 листопада 2021 року (справа №163/1239/19).

У зустрічному позові ОСОБА_1 наполягає на тому, що ОСОБА_2 вчинв психологічний (психічний) тиск на ОСОБА_3 , примушуючи його таким чином скласти заповіт.

Положеннями статей 77, 80, 81 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (стаття 89 ЦПК України).

За клопотанням ОСОБА_1 суд першої інстанції допитав свідків: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 (а.с.218-222).

Прослухавши пояснення вказаних свідків, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що пояснення зазначених осіб не містять посилань на факти вчинення ОСОБА_2 насильницьких дій психічного чи фізичного характера відносно ОСОБА_3 .

Факт скасування ОСОБА_3 у січні 2019 року заповіту, складеного 12 вересня 2018 року на користь ОСОБА_1 і ОСОБА_2 (а.с.122), не є достатнім для висновку про те, що оспорюваний заповіт складений у квітні 2020 року під тиском ОСОБА_2 .

На переконання апеляційного суду суд першої інстанції виконав вимоги ст.89 ЦПК України дав правильну оцінку наданим у справу доказам і зробив правильний висновок про недоведеність факту складання оспорюваного заповіту під психічним тиском.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи апеляційної скарги і докази на які в апеляційній скарзі зроблене посилання, були належним чином досліджені і оцінені судом першої інстанції з дотриманням порядку, визначеного цивільним процесуальним законом.

В апеляційній скарзі відсутні посилання на нові істотні обставини та відповідні докази, з якими процесуальне законодавство пов`язує можливість скасування чи зміни судового рішення.

Керуючись ст.367, ст.374, ст.375, ст.382, ст.383, ст.384 України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 02 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 03 березня 2025 року.

Головуючий суддя О.А. Лобов

Судді: А.І.Дорош

В.М.Триголов