ЧУГУЇВСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
Справа № 636/9056/24 Провадження № 2/636/132/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 березня 2025 року Чугуївський міський суд Харківської області

у складі: головуючого - судді Гуменного З.І.,

секретаря судового засідання Селевко Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Чугуєві справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , яка діє від імені малолітніх дітей, про визнання заповіту недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_4 , яка діє в інтересах малолітніх ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , третя особа - Чугуївська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 померла мати Позивачів та бабуся Відповідача - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . За життя ОСОБА_7 склала заповіт, посвідчений 06.09.2019 року Дідік Є.Г.,державним нотаріусом Чугуївської державної нотаріальної контори Харківської області, зареєстровано в реєстрі за №2-1168. Вважаючи, що Заповіт не відповідає чинному законодавству та має бути визнаний недійсним у зв`язку з тим, що ОСОБА_7 на момент його складання, через стан свого психічного здоров`я, не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, позивачі звернулися з даним позовом до суду. Свої позовні вимоги позивачі обгрунтовують тим, що ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , була інвалідом 1 групи (безтерміново) та перебувала на обліку в КП «Чугуївський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» Чугуївської міської ради Харківської області. Також, згідно позиції позивачів, ОСОБА_7 у дитинстві хворіла на енцефаліт, що на їх думку може призвести до неврологічних та психіатричних ускладнень. У зв`язку з чим позивачі мають підстави вважати, що заповіт ОСОБА_7 є недійсним, оскільки її психічний стан на момент складення заповіту не давав їй змоги розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Представник відповідача, адвокат Вдовидченко О.І. подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити повністю в задоволенні позовних вимог позивачів. Свою позицію сторона відповідача мотивувала тим, що даний заповіт прочитано особисто заповідачем та підписано власноруч в присутності нотаріуса, що має своє підтвердження у тексті оскаржуваного заповіту. Позивачі посилаючись на такий доказ, як виписка-епікриз № 1408, що міститься в медичній картці ОСОБА_7 , намагаючись ввести суд у невірний напрямок роздумів та хибних висновків, акцентують увагу на відмітку у виписці на перенесений ОСОБА_7 у дитинстві енцефаліт. Однак, дана виписка-епікриз містить інформацію про причину госпіталізації хворої - часткова кишкова непрохідність. Жодного посилання на проблеми звернення до лікарської установи через неврологічні чи психіатричні ускладнення не відмічено та причиною звернення не було. Більш того, дана медична документація містить інформацію, що після лікування стан пацієнта нормалізувався. До того ж ця подія мала місце у 1996 році, що передувало за 28 років до смерті ОСОБА_7 . Також, позивачі посилаючись на доказ від 1978 року копія сторінки з медичної картки ОСОБА_7 - схиляють суд до висновку про наявність розладів у спадкодавця, яка відповідно до даного доказу мала астено-депресивний синдром та неврастенію. Однак, як свідчить медична документація, відмітка про наявний на той період у ОСОБА_7 астено-депресивного синдрому зроблено лікарем у віці хворого - 25 років. Та більше жодна медична документація не підтверджувала даний синдром чи виявлені з ним проблеми та розлади здоров`я та психіки ОСОБА_7 . Астено-депресивний синдром це хворобливий стан особи, при якому фізичне виснаження та втома (астенія) поєднуються з психічною пригніченістю (депресією). Депресія це просто ситуативна чи сезонна нудьга, коли гарний настрій тимчасово змінюється поганим. Астенія це стан патологічної стомлюваності. Вона виникає в результаті фізичного виснаження через хворобу або в ході психоемоційного навантаження. Однак, жодного визначення цього синдрому, як хвороби, що впливає на дієздатність особи не існує. Також, спірним є посилання позивачів на встановлений у віці 25 років, відразу після медикаментозного отруєння ОСОБА_7 , діагноз реактивно-невротичний стан, що має своє відображення у виписці із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого, наданою КП «Чугуївський міський ЦПМСД». Так, реактивний невротичний стан не є окремим психічним захворюванням у класичному значенні. Це тимчасовий психічний розлад, що виникає у відповідь на сильний стрес або подію, що травмує. Хоча воно може розширити значущі емоційні та фізичні симптоми, воно залишається тимчасовим і оборотним з часом або за допомогою психотерапії та підтримки. Нервовий зрив (або психічний зрив, нервовий розлад) це термін, який описує період надзвичайного психічного або емоційного стресу, який є настільки потужним, що людина не може дати собі раду та продовжувати виконувати звичайні повсякденні справи. Термін «нервовий зрив» не є клінічним. Це не розлад психічного здоров`я, це стан, який може виникнути у відповідь на сильний або тривалий стрес. Протягом подальшого життя інформація у медичній документації про розлади психики та інший незадовільний стан, що міг би призвести до пригніченого стану та нездатність керувати своїми діями, відсутня. Жодного нагадування про обтяження, навіть з урахуванням вікових змін, стану ОСОБА_7 надані докази позивачами не містять, а тому їх домисли є надуманими та не можуть бути підтверджені на професійному кваліфікованому рівні відповідними фахівцями. Посилання позивачів на епідемію коронавірусу та повномасштабне вторгнення рф на територію України у 2022 році та перебування на території ймовірних бойових дій як причину недієздатності ОСОБА_7 , виглядає дуже натягнутим, бо як вбачається з попередніх доказів, що містяться в матеріалах справи у вигляді медичної документації, розлад психічного здоров`я занотовано та зафіксовано у 1989 році фразою «часто возбудима». Не встигнути оформити матері недієздатність, шляхом належного лікування та постановкою її на облік психіатра виглядає, як сумнівна турбота з боку синів. На теперішній час награна турбота пов`язана лише з бажанням майнового збагачення після смерті матері. До того ж, 11 березня 2020 року ВООЗ охарактеризувала спалах COVID-19 у світі як пандемію. Україна оголосила про перший підтверджений випадок коронавірусної хвороби 03 березня 2020 року. Також, повномасштабне вторгнення рф на територію України у 2022 році та перебування на території ймовірних бойових дій, на яке посилаються позивачі, мале місце до складання ОСОБА_7 заповіту на користь відповідачів, а тому переймання, що в цей період позивачі не встигли вчинити певні дії щодо внесення матері до списку недієздатних не мають під собою достатнього обґрунтування як доказів визнання заповіту недійсним. Позивачами не доведено факту недієздатності або іншого незадовільного стану ОСОБА_7 у своєму посиланні на такий доказ, як довідка. № 316/01-25 від 31.07.2024 року, виданою Територіальним Центром соціального обслуговування Чугуївської міської ради. Відповідно до ст. 28 Закону України «Про соціальні послуги» соціальні послуги надаються за рахунок бюджетних коштів, з установленням диференційованої плати залежно від доходу отримувача соціальних послуг та за рахунок отримувача соціальних послуг або третіх осіб. ОСОБА_7 була особою з інвалідністю (І група) та мала право на отримання відповідних соціальних послуг. Позивачі вважають, що повною мірою здійснювали піклування матір`ю та догляд за нею, забезпечували всім необхідним (одягом, харчуванням, ліками), що жодним чином та доказом не підтверджено. Сумнівним доказом опіки та піклування з боку синів оплата послуг з холодного водопостачання, на яку позивачі посилаються у довідці № 6 від 15.10.2024 року. Навпроти, на підтвердження задовільного стану, що не тягне за собою недієздатність та вказує на гарні родинні відносини з онукою свідчать світлини та відеозапис, на якому присутня ОСОБА_7 та її онука- ОСОБА_8 . Навпаки, Позивачі дуже рідко піклувалися станом здоров`я своєї матері.

Ухвалою суду від 29 жовтня 2024 року забезпечено позов шляхом накладення арешту на майно: житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; земельну ділянку виділену для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель - площею 0,150 га, та для ведення особистого підсобного господарства - площею 0,021 га, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Заборонено іншим особам вчиняти будь-які дії щодо вказаного нерухомого майна.

Ухвалою суду від 29 жовтня 2024 року прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження вказану цивільну справу судове засідання.

Ухвалою суду від 29.04.2024 року вжито заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, а саме на : -житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ,

-земельну ділянку виділену для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель - площею 0,150 га, та для ведення особистого підсобного господарства - площею 0,021 га, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, надав суду заяву, у якій просив суд розглядати справу без його участі, вимоги підтримав, просив їх задовольнити.

Позивач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про дату та час розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, шляхом направлення судових повісток.

Позивач ОСОБА_1 з`явився в судове засідання, просив справу розглядати без участі співпозивачів, зазначивши, що останні є його рідними братами та уповноважили його висловити позицію в суді. Позовні вимоги просив задовольнити повністю. Пояснив, що ОСОБА_7 за життя мала інвалідність І групи, перебувала на обліку у сімейного лікаря у зв`язку з неврологічними захворюваннями, хворобою ніг, гіпертонічною хворобою. Через це, на його думку, остання склала заповіт не розуміючи значення своїх дій. Позивачі піклувалися про свою матір, навідувалися до неї. Також, ОСОБА_1 дав пояснення, що ОСОБА_7 в минулому складала заповіт на його племінника, а вже потім змінила свою волю та в 2019 році заповіла майно його онукам (донькам відповідачки), про що позивачів повідомляла у той же період часу. Оскарження заповіту пов`язане з тим, що відповідачка має намір продати спадкове майно, а позивачі вважають спірний будинок власністю своєї родини та бажають розподілити його в рівних частинах. На обліку у лікаря-психіатра ОСОБА_7 не перебувала. Питання про визнання ОСОБА_7 недієздатною за час її життя не ставилося.

В судове засідання з`явився представник Відповідача адвокат Вдовидченко О.І., який просив відмовити повністю в задоволенні позовних вимог, вважаючи їх безпідставними та необґрунтованими. Зазначив, що доводи викладені у відзиві на позовну заяву та доданих письмових доказах.

Третя особа Чугуївська державна нотаріальна контора в судове засідання не з`явилася, про дату та час розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, шляхом направлення судових повісток. Подала до суду заяву про розгляд справи без її участі. Справу просила розглянути на розсуд суду.

Враховуючи відсутність підстав, передбачених ст. 223 ЦПК України для відкладення розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, що в засідання не з`явились.

Відповідно до постанови КЦС ВС від 24 10 20024 № 752/8103/13-ц , якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (див. постанову Верховного Суду від 03 травня 2022 року у справі № 520/5386/15-ц).

Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків.

Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Як встановлено судом та підтверджується письмовими доказами, ІНФОРМАЦІЯ_5 померла ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , про що свідчить Свідоцтво про смерть Серія НОМЕР_1 , актовий запис № 321.

Згідно виписки з медичної картки амбулаторного хворого від 15.05.2024, виданої КП «Чугуївський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» Чугуївської міської ради ОСОБА_7 померла через гемотомпонаду порожнини перикарда. Надклапанний розрив аорти. Гіпертонічна хвороба ІІІ ст., 3 ст. Атерослеротична хвороба серця СН2.

За життя ОСОБА_7 склала заповіт, посвідчений 06.09.2019 року Дідік Є.Г., державним нотаріусом Чугуївської державної нотаріальної контори Харківської області, зареєстровано в реєстрі за №2-1168 відповідно до тексту якого ОСОБА_7 заповідала усе належне їй майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалося, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , по частці кожній, зареєстровано в реєстрі за № 2-1168.

Відповідно до статей 1233, 1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт здійснюється особисто.

Статтею 1247 ЦК України встановлено загальні вимоги до форми заповіту, за якими заповіт повинен складатися у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення, має бути особисто підписаний заповідачем (якщо особа не може підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертоїстатті 207 цього Кодексу). Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними устаттях 1251,1252 цього Кодексу.

Відповідно до частини другоїстатті 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить.

Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.

Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правиламЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, визначенні устатті 225 ЦК України. Частинами першою, другою цієї статті встановлено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2018 року в справі № 756/14304/15-ц (провадження № 61-11896св18) зроблено висновок по застосуванню частини другої статті 1257 ЦК України та вказано, що "для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК України".

У постанові Верховного Суду від 09 червня 2022 року в справі № 369/1913/17 (провадження № 61-12004св21) вказано, що: «право на заповіт може бути реалізоване протягом всього життя особи і включає як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну, скасування. Усі наведені правомочності заповідача у сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є здійсненням свободи заповіту, яка є принципом спадкового права. Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Здійснення права на заповіт не пов`язується законом з місцем проживання та перебування заповідача. Під час посвідчення заповіту нотаріусом має бути дотримано порядок його посвідчення. Заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається ним перед його підписом. Якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин (наприклад, неписьменна) не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою фізичною особою. На бажання заповідача, також у випадках, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватись при свідках».

Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможністьособи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Викладене узгоджується з правовими висновками, наведеними у постановах Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12 та від 17 вересня 2014 року у справі № 6-131цс14.

Відомостей про перебування ОСОБА_7 на обліку у лікаря-психіатра, матеріали справи не містять, як і не містять відомостей звернення її за медичною допомогою внаслідок втрати чи прогалин у пам`яті, тощо. При цьому причиною смерті у виписці із медичної картки, копія якої міститься в матеріалах справи, зазначено гемотомпонада порожнини перикарда, надклапанний розрив аорти, гипертонична хвороба ІІІст., 3 ст, Атеросклеротична хвороба серця СН2 у даному випадку це інфаркт.

20.02.2025 від позивача ОСОБА_1 до суду надійшло клопотання про призначення комплексної судової психолого-психіатричної експертизи, у проведенні якої судом було відмовлено у судовому засіданні.

Як встановлено судом, спірний заповіт було прочитано заповідачем вголос, особисто та підписано власноручно ОСОБА_7 . Заповіт посвідчено нотаріусом, що відповідає вимогам законодавства наведеним вище.

Суд вкотре вважає необхідним зазначити, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України) і такі докази (або клопотання про їх витребування) подаються, згідно частини 2 статті 83 ЦПК України, разом з поданням позовної заяви.

Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, установивши, що позивач не довів за допомогою належних та допустимих доказів ту обставину, що ОСОБА_7 на час складання оспорюваного заповіту 06 вересня 2019 року перебувала у стані, який не давав їй можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (постанова Верховного Суду від 19 жовтня 2023 року у справі № 607/22488/20 (провадження № 61-10826св23), суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст.89,259,263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовити.

Рішення може бути оскаржене в загальному порядку до Харківського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя -

Повний текст рішення виготовлений 05.03.2025.