справа № 366/2530/2024 головуючий у суді І інстанції Корчков А.А.
провадження № 22-ц/824/5607/2025 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

27 лютого 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Фінагеєва В.О. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Іванківського районного суду Київської області від 07 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення отриманої суми авансового платежу, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом та просив зобов`язати ОСОБА_2 повернути отриману від ОСОБА_1 суму авансового платежу у розмірі 70 000,00 грн. у зв`язку з невиконанням умов договору підряду.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між позивачем та відповідачем було укладено усний договір, відповідно до умов якого останній зобов`язався за його завданням виконати підрядні будівельні роботи, зокрема: сантехнічні роботи (далі - будівельні роботи) та монтаж опалення житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 (далі - об`єкт будівництва). Договір між сторонами укладено в усній формі, при цьому жодна зі сторін не наполягала на письмовій формі договору. При укладанні договору сторони дійшли згоди щодо істотних умов, а саме: предмета, умов та строків виконання договору, місця його виконання та порядку оплати, зокрема Підрядник зобов`язується виконати будівельні роботи на об`єкті будівництва використовуючи будівельні матеріали придбані Замовником. Сторони дійшли згоди, що вартість виконання робіт складає 250 000.00 тисяч гривень, строк виконання будівельних робіт - до 01 вересня 2023 року. Після того як сторони узгодили кошторис, позивачем відправлено відповідачу авансовий платіж у розмірі 70 000,00 грн., що підтверджується платіжними інструкціями від 23.05.2023 № Р24А2263 від 06.07.2023 № Р24АВ6041, від 08.07.2023 № Р24АВ9715. В подальшому отримавши від позивача будівельні матеріали загальною вартістю 220 000,00 грн., відповідно до укладеного сторонами договору відповідач розпочав будівельні роботи на об`єкті будівництва. Проте у зв`язку з недотриманням відповідачем особливостей технологічного процесу під час здійснення ним будівельних робіт, стались руйнування невідворотного характеру внаслідок чого було пошкоджено майно позивача (в тому числі будівельних матеріалів) на суму 300 000,00 грн. Позивачем було направлено відповідачу пропозиція, щодо усунення недоліків та відшкодування понесених ним збитків, проте на таку пропозицію було отримано відмову, що позивач підтверджує скріншотом листування з відповідачем у мобільному застосунку Viber. Крім того, з метою вжиття заходів досудового врегулювання спору позивачем було направлено відповідачу претензію щодо повернення розміру нанесених збитків, проте відповідь щодо зазначеної претензії Відповідач не надав. Таким чином, Підрядник своїми діями спричинив позивачу збитки у розмірі 236 272,52 грн. та після припинення виконання вказаних вище робіт, позивач був змушений звернутися до іншого підрядника для демонтажу виконаних будівельних робіт здійснених відповідачем. Позивач зазначає, що «презумпція авансу» визначена ч. 2 ст. 570 ЦК України та передбачає, що сума авансу, яка не виконує забезпечувальної функції, а є лише способом платежу і фактично попередньої оплати, підлягає поверненню у всіх випадках у разі не виконання або неналежного виконання договору, або його не укладення. За таких обставин, у зв`язку з тим, що відповідачем не було виконано умови Договору, а саме порушено зобов`язання за договором про надання послуг, то сплачена позивачем сума авансу (попередньої оплати) в розмірі 70 000,00 грн. за вказаним договором підлягає поверненню у повному обсязі.

Рішенням Іванківського районного суду Київської області від 07 листопада 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на аналогічні обставини викладені ним у позовній заяві.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК Українисудове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що сторонами в усній формі була досягнута домовленість, відповідно до якої відповідач зобов`язався виконати підрядні будівельні роботи, зокрема: сантехнічні роботи та монтаж опалення житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що не оспорюється сторонами.

Відповідно до платіжних інструкцій від 23.05.2023 № Р24А2263, від 06.07.2023 № Р24АВ6041, від 08.07.2023 № Р24АВ9715 ОСОБА_1 перерахував на картковий рахунок ОСОБА_2 грошові кошти в загальній сумі 70 000,00 грн. (а.с.6, 7, 8).

Ухвалюючи рішення про відмову у позові суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав жодних доказів того, що саме відповідачем було неналежно виконано будівельні роботи, які в подальшому призвели до руйнувань та пошкоджень. Також позивачем не надано до суду доказів того, що грошові кошти перераховані ним відповідно до платіжних інструкцій від 23.05.2023 № Р24А2263, від 06.07.2023 № Р24А В6041, від 08.07.2023 № Р24АВ9715 у загальній сумі 70 000, 00 грн. на картковий рахунок відповідача є авансовим платежем.

Апеляційний суд не може в повній мірі погодитись з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 202 ЦК України договір є правочином.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина четверта статті 203 ЦК України). Правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (частина перша статті 205 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статі 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти, зокрема правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Відповідно до статті 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу (частина1). Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові (частина 2).

Договір набирає чинності з моменту його укладення (частина друга статті 631 ЦК України).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (частина друга статті 638 ЦК України).

Згідно зі статтею 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язання довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За правилами статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у даному випадку є позовна заява, вимоги до якої містить стаття 175 ЦПК України.

У частині першій та пунктах 4 і 5 частини 3 статті 175 ЦПК України передбачено, що у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує сої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані вимоги.

Таким чином, визначення предмета та підстав спору є правом позивача, у той час як встановлення обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

У цивільному процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закон»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Роль суду у цивільному процесі проявляється, у тому числі, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем і відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона у справі на обґрунтування своїх вимог чи заперечень, посилається не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Зазначене узгоджується із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах: від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, провадження № 12-161гс19; від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц, провадження № 14-20цс21, від 02 листопада 2022 року у справі № 685/1008/20, провадження № 61-7861св22 та інших постановах.

ОСОБА_1 , звернувшись до суду із даним позовом та заявляючи вимоги про стягнення авансу виходив з укладеного між сторонами усного договору підряду на загальну суму 250 000,00 грн.

При цьому позивач не звернув уваги, на вимоги пункту 3 частини 1 статті 208 ЦК України відповідно до якого у письмовій формі належить вчиняти, зокрема правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Подана заява не містить жодних доказів про досягнення між сторонами згоди щодо усіх істотних умов договору підряду та його виконання відповідачам.

Отже, позивачем не доведено обставину на яку він посилався, як на підставу своїх вимог, а саме укладення між сторонами договору підряду.

Разом з тим, наявними у справі банківськими квитанціями доведено перерахування позивачем відповідачу 70 000,00 грн.

Вирішуючи вимоги позивача про стягнення зазначених коштів, суд першої інстанції повинен був встановити чи були законні підстави для отримання цих коштів у відповідача та у зв`язку з цим чи наявні підстави до їх подальшого збереження останнім.

Зазначеного обов`язку суд не виконав, відмовив в задоволенні позову тільки з тих підстав, що позивач не надав жодних доказів того, що саме відповідачем було неналежно виконано будівельні роботи, які в подальшому призвели до руйнувань та пошкоджень.

У пункті 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі N 917/1739/17 (провадження N 12-161гс19) вказано, що «саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц вказувала, що згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 викладено висновок про те, що згідно з принципом «jura novit curia» («суд знає закони») суд самостійно здійснює пошук і застосовує норми права для вирішення спору безвідносно до посилань сторін, але залежно від установлених обставин справи. Суд виявляє активну роль, самостійно надаючи юридичну кваліфікацію спірним правовідносинам, обираючи та застосовуючи до них належні норми права після повного та всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими у судовому засіданні. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній та резолютивній частинах. Отже, обов`язок надати юридичну кваліфікацію відносинам сторін спору, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яку юридичну норму слід застосувати для вирішення спору, виконує саме суд.

Згідно частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі N 922/3412/17 (провадження N 12-182гс18) та від 13 лютого2019 року у справі N 320/5877/17 (провадження N 14-32цс19) зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України».

У частині третій статті 651 ЦК України встановлено, що у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Відповідно до частини четвертої статті 653 ЦК України сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

У пункті 3 частини третьої статті 1212 ЦК України передбачено, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні.

Тлумачення частини третьої статті 651, частини четвертої статті 653, пункту 3 частини третьої статті 1212 ЦК України свідчить, що якщо одна із сторін договору передала у власність іншій стороні певне майно (сплатила кошти) і судом встановлено порушення еквівалентності зустрічного надання внаслідок невиконання або неналежного виконання своїх обов`язків однієї із сторін, сторона, що передала майно (сплатила кошти), має право вимагати повернення переданого іншій стороні в тій мірі, в якій це порушує погоджену сторонами еквівалентність зустрічного надання. Тобто, якщо сторона яка вчинила виконання, проте не отримала зустрічного надання в обсязі, який відповідає переданому майну (сплаченим коштам) і згодом відмовилася від договору, то вона може вимагати від сторони, яка порушила договір і не здійснила зустрічне надання, повернення майна (коштів) на підставі пункту 3 частини третьої статті 1212 ЦК України.

Ураховуючи зазначене, не можна вважати, що відносини, які виникли між сторонам, є договірними.

Судом встановлено, що між сторонами в установленому законом порядку договір підряду не був укладений, що має наслідком відсутність між ними будь-яких зобов`язань. З огляду на викладене відсутні правові підстави отримання відповідачем від позивача 70 000,00 грн., які були перераховані через банківську установу.

За таких обставин, у особи, що отримала такі кошти виникає зобов`язання повернути їх, згідно зі статтею 1212 ЦПК України, як безпідставно набуті.

Близькі за змістом висновки щодо підстав повернення коштів за відсутності договірних відносин викладені у постановах Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 757/6937/17-ц, провадження № 61-18307св18; від 06 лютого 2019 року у справі № 522/13292/16-ц, провадження № 61-31140св18; від 23 вересня 2019 року у справі № 642/203/14-ц, провадження № 61-19005св18; від 12 грудня 2019 року у справі № 757/25368/16-ц, провадження № 61-21669 св18; від 11 листопада 2020 року у справі № 522/19690/18, провадження № 61-15125св19; від 31 березня 2021 року у справі № 363/3555/17-ц, провадження № 61-22274св19, у постанові Верховного Суду від 26 квітня 2023 року у справі № 439/1683/18, у постанові Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі № 465/5790/17 провадження № 61-14395 св21, у постанові від 31 травня 2023 року у справі № 947/26577/19,провадження № 61-6346 св22.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, не ґрунтуються на наявних у справі доказах, що у відповідності до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення по суті вимог позивача.

При подачі позовної заяви ОСОБА_1 сплатив судовий збір у розмірі 1 211,20 грн. При подачі апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатив судовий збір у розмірі 1 816,80 грн.Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про задоволення позову, сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню на його користь з відповідача.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Іванківського районного суду Київської області від 07 листопада 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення отриманої суми авансового платежу задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 , місце проживанням: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер не відомий на користь ОСОБА_1 , місце проживання АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 безпідставно набуті кошти у розмірі 70 000,00 (сімдесят тисяч) гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 , місце проживанням: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер не відомий на користь ОСОБА_1 , місце проживання АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 судовий збір у розмірі 3 028 (три тисячі двадцять вісім) гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Судді Фінагеєв В.О.

Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.