Провадження № 2/521/879/25
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 березня 2025 року м. Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси у складі:
головуючого судді - Ганошенка С.А.,
при секретарі судового засідання Довгань Ж.А.
за участі представника відповідача адвоката Ковальчука О.О.
розглянувши у відкритому судовому в загальному позовному порядку засіданні у залі суду у м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів, -

ВСТАНОВИВ:
Позивач 29.07.2024 року звернулась до Малиновського районного суду міста Одеси з позовом до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів.
Ухвалою суду від 30.07.2024 року позов залишено без руху.
16.08.2024 року позивач надіслала заяву про усунення недоліків по ухвалі суду від 30.07.2024 року. Недоліки позовної заяви усунуто, судовий збір сплачено.
Ухвалою від 19.08.2024 року провадження у справі було відкрито, призначено цивільну справу до розгляду в загальному позовному порядку, підготовче судове засідання призначено на 18.09.2024 року.
Ухвалою суду від 12.02.2025 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду.
Позовна заява обґрунтована наступним. Позивач ОСОБА_1 звернулася до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом, у якому просить (з урахуванням уточнення від 21.01.2025року, а.с. 130-132): стягнути з ОСОБА_2 на її користь грошові кошти в сумі 4800,00 доларів США та 5000,00 гривень; стягнути з ОСОБА_2 на її користь 3% річних в сумі 7172,54 грн.; стягнути з ОСОБА_2 інфляційні втрати за користування 5000,00 грн у розмірі 275,00 грн.; стягнути з ОСОБА_2 на її користь витрати на професійну правничу допомогу в сумі 8500,00 грн.; стягнути з ОСОБА_2 на її користь судовий збір в сумі 2034,17 грн.
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що оскільки нею вичерпано усі можливі спеціальні способи захисту свого порушеного права та рішеннями судів вже встановлено обставини, за сукупністю яких можна встановити, що отримані відповідачем грошові кошти були отримані нею без належних на то правових підстав. На думку позивача, відповідач продовжує використовувати безпідставно набуті кошти у своїх цілях та відмовляється повертати позивачу.
Відповідач відзиву на позовну заяву суду не надала, але 04.10.2024 року надіслала на адресу суду через підсистему «Електронний суд» заяву про закриття провадження у справі (а.с. 105). Свою заяву відповідач мотивувала наступним. Малиновський районний суд м. Одеси у цивільній справі № 521/12876/18 рішенням від 12.04.2021 року відмовив позивачу у задоволенні позову проти неї. А тому просить суд закрити провадження у цивільній справі № 521/11964/24 з підстав, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, а саме: у зв`язку із набранням рішенням суду або ухвалою суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами. Протокольною ухвалою у задоволенні такої заяви було відмовлено після з`ясування думки сторін у судовому засіданні 31.10.2024 року. Також відповідач зазначила, що позовну заяву у цивільній справі не визнає в цілому.

У судовому засіданні 04.03.2025 року позивач ОСОБА_1 на позовних вимогах наполягала із підстав, зазначених у позові, просила задовольнити позов у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник адвокат Ковальчук О.О. проти задоволення позову заперечували, додатково пояснили, що позивачем не доведено отримання відповідачем від неї грошових коштів, позов є безпідставним, з приводу витрат на професійну правничу допомогу зниження суми не просили, зазначили, що просять відмовити як в позові, так і в цій частині, в цілому.

Вислухавши пояснення сторони та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом установлено, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 31.03.2021 року у справі № 521/12876/18 (а.с. 7-11) було встановлено у мотивувальній частині наступне:

-відповідно до розписки від 25 жовтня 2006 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 грошову суму у розмірі 4800,00 доларів США та 5000,00 гривень за оформлення документів на будинок АДРЕСА_1 (а.с. 7).

-у зв`язку із невиконанням ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зобов`язань щодо оформлення документів та продажу вказаного будинку, 02 липня 2008 року ОСОБА_1 звернулась до прокуратури Суворовського району міста Одеси із заявою з приводу шахрайських дій з домоволодінням АДРЕСА_1 (а.с. 8).
-постановою заступника прокурора Суворовського району міста Одеси від 01 серпня 2008 року порушено кримінальну справу у відношенні ОСОБА_4 за ознаками злочинів, передбачених частиною 3 статті 358, частиною 4 статті 190 КК України. Прокурор дійшов висновку, що ОСОБА_4 шахрайським шляхом заволодів будинком АДРЕСА_1 (а.с. 8).
-як випливає із матеріалів відповідної кримінальної справи, 01 серпня 2008 року ОСОБА_2 надавала пояснення, що вона дійсно займалась оформленням документів на будинок АДРЕСА_1 та отримала грошові кошти від ОСОБА_1 . Але згодом стало відомо, що право власності на відповідний будинок набув ОСОБА_4 , у зв`язку з чим оформити документи для продажу будинку ОСОБА_1 виявилось неможливим. ОСОБА_2 пояснила, що залишилась винна ОСОБА_1 3000,00 доларів США, які поверне у максимально стислий термін (а.с. 6, 8).
-20 листопада 2014 року ОСОБА_1 звернулась до Суворовського ВП в місті Одесі ГУНП в Одеській області із заявою про вчинення злочину, передбаченого статтею 190 КК України (кримінальне провадження за ЄРДР №0005809 від 20 листопада 2014 року). Проте, як свідчила позивач, ОСОБА_2 грошові кошти не повернула (а.с. 8).
-суд доходить висновку, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не виникли позикові правовідносини, які регулюються статтями 1046, 1047, 1048 ЦК України й на які посилається позивач як на матеріально-правову підставу позову (а.с. 9).
-як установив суд, сторони у справі та ОСОБА_3 фактично вчинили дії, спрямовані на укладення договору купівлі-продажу означеного будинку, в рахунок виплати повної вартості якого ОСОБА_1 й передавались грошові кошти. Втім, відповідний договір у встановленому законом порядку і формі до теперішнього часу укладений не був (а.с. 11).
-таким чином, висновок суду про відсутність підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 суми боргу за договором позики не позбавляє особу права звернутись до суду з приводу повернення переданих грошових коштів у порядку, що визначений законом (а.с. 11).
Підставою звільнення від доказування є преюдиціальність обставин, існування або не існування якої встановлене судовим рішенням, що вступило в законну силу, у цивільній, господарській або адміністративній справі (ч. 5 ст. 82 ЦПК України).

Преюдиціальність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акту, який вступив в законну силу.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Тобто, обставини встановлені рішенням суду не доказуються при розгляді інших справ, в яких беруть участь ті ж особи, або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта (Постанова ВС від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц).

Судом встановлено, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 31.03.2021 року у справі № 521/12876/18, яке було досліджене судом та описано, встановлено, що гроші передавалися не за договором позики, а також встановлено, що грошові кошти за розписками передавалися й не на виконання договору купівлі-продажу майна, оскільки такий укладений не був взагалі, а отже відсутні правові підстави для отримання вказаних грошових коштів відповідачкою, а тому вона їх отримала безпідставно.
На наявності будь-яких інших правових підстав сторони не наголошували. Усі можливі способи захисту своїх порушених прав позивач використав, що підтверджено відповідним рішенням суду, однак можливості повернути передані відповідачці кошти окрім як в порядку ст. 1212 ЦК України у позивача немає.

Отже для поновлення порушених прав позивача у повному обсязі є лише стягнення нею безпідставно набутих відповідачем коштів у розмірі 4800,00 доларів США та 5000,00 гривень в порядку ст. 1212 ЦК України.

Судом встановлено, що розписка, укладена сторонами від 25.10.2006 року (а.с. 5), підтверджує, що сума, яка була взята ОСОБА_2 у ОСОБА_1 , не була відповідачем повернута позивачу. У розписці зазначено, що саме ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 та саме в своїх інтересах, на оформлення документів на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 суму грошових коштів 4800,00 доларів США та 5000,00 гривень.

Крім того, на час надання ОСОБА_2 розписки у 2006 році, нерухоме майно, про яке йшлось у ній не належало відповідачу на праві власності, інших документів, які б свідчили про правомірність дій відповідача відносно вказаного майна суду надано не було, що виключає факт того, що ОСОБА_2 діяла не в своїх інтересах, а від імені інших осіб на належній правовій підставі, зокрема договору чи довіреності.

Суд не приймає до уваги пояснення відповідача та її представника відносно того, що розписка видана невідомою особою, оскільки обставини походження цієї розписки вже встановлені рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 31.03.2021 року у справі № 521/12876/18, що має преюдиційне значення для вирішення цієї цивільної справи (а.с. 7-11).

Позивачем 18.05.2023 року направлялася претензія відповідачу про повернення грошових коштів за розпискою,яка відповідачем була проігнорована (а.с. 12).

З вказаного випливає висновок, що позивачем були вчинені усі можливі способи захисту своїх порушених прав за допомогою інших позовних заяв, однак судові рішення по ним, вказують на те, що неможливо іншими способами поновити порушені права та усунути безпідставне збагачення відповідача за рахунок позивача за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Тому єдиним можливим способом захисту своїх порушених прав є звернення із даним позовом на підставі статті 1212 ЦК України.

Така позиція узгоджується й з висновками Верховного Суду у постанові від 09.12.2020 р. по справі №211/5994/17, згідно з якою: «Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах. Отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Зазначена норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунено за допомогою інших, спеціальних способів захисту.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи та наявного судового рішення по іншій цивільній справі, яке відоме сторонам, не оскаржувалося ними та набуло законної сили, позивачем були вчинені усі можливі способи захисту своїх порушених прав за допомогою інших позовних заяв, однак судові рішення по ним, вказують на те, що неможливо іншими способами поновити порушені права та усунути безпідставне збагачення відповідача за рахунок позивача за допомогою інших, спеціальних способів захисту.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.
Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на безпосередній вимозі закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).
Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.
Зазначені висновки викладено у постанові Верховного Суду від 28 листопада 2022 року у справі № 127/13491/21-ц.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.
Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.
У особи виникає зобов`язання повернути отримане майно, зокрема, грошові кошти, згідно зі статтею 1212 ЦПК України, як безпідставно набуте, якщо особа отримала їх без правової підстави, або якщо відповідна підстава згодом відпала.
Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 26 квітня 2023 року у справі № 439/1683/18.
У постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 910/17324/19 Велика Палата Верховного Суду вказала, що сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави, у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі від початку правовідношення, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.
Положення частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах. Отримане однією із сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого отримання.
Отже, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.
Зазначені висновки викладено у постанові Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 357/8975/20.
Відповідно до ч. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. У відповідності до вимог ст.1 до 1 Протоколу до Европейської Конвенції будь-яка особа має право на мирне володіння майном, що підтверджує стала практика Европейського Суду.
Згідно ч. 2 ст. 1214 ЦК України, у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).
Згідно ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.
Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18) ст. 625 ЦК поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань. Тому у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини 2 статті 625 ЦК. Доводи про те, що припис частини другою статті 625 ЦК може бути застосований судом лише за наявності порушення боржником грошового зобов`язання, не береться до уваги, бо ним якраз порушене позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі статті 1212 ЦК.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом й у постанові від 20.03.2019р. по справі №753/20633/15-ц.
Офіційний курс НБУ на 23.07.2024 року за 1 долар США становить 41,3369 грн.
Сума боргу: 41,3369х4800 = 198417,12 грн

Основна сума заборгованості за договором:Сума боргу
з 22/05/2023 до 23/07/2024198 417,12 грн.
Всього:198 417,12 грн.

3% річних
Розрахунок здійснюється за формулою:

Сума санкції = С x 3 x Д : 365 : 100, де

С - сума заборгованості,

Д - кількість днів прострочення.

Період прострочення грошового зобов`язання:Кількість днів у періодіСума
з 22/05/2023 до 31/12/2023 198 417,12 x 3 % x 224 : 365 : 1002243 653,05 грн.
з 01/01/2024 до 23/07/2024 198 417,12 x 3 % x 205 : 366 : 1002053 334,06 грн.

Всього сума 3 % річних: 6 987,11 грн.

Сума боргу: 5000,00 грн

Основна сума заборгованості за договором:Сума боргу
з 22/05/2023 до 23/07/20245 000,00 грн.
Всього:5 000,00 грн.

Інфляційні витрати:

Останній період (22/05/2023 - 23/07/2024)Індекс інфляції
червень 2023100,80
липень 202399,40
серпень 202398,60
вересень 2023100,50
жовтень 2023100,80
листопад 2023100,50
грудень 2023100,70
січень 2024100,40
лютий 2024100,30
березень 2024100,50
квітень 2024100,20
травень 2024100,60
червень 2024102,20
липень 2024100,00

Розрахунок здійснюється за формулою:

ІІС = ( ІІ1 : 100 ) x ( ІІ2 : 100 ) x ( ІІ3 : 100 ) x ... ( ІІZ : 100 )

ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення,

......

ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення.

Останній період
IIc (100,80 : 100) x (99,40 : 100) x (98,60 : 100) x (100,50 : 100) x (100,80 : 100) x (100,50 : 100) x (100,70 : 100) x (100,40 : 100) x (100,30 : 100) x (100,50 : 100) x (100,20 : 100) x (100,60 : 100) x (102,20 : 100) x (100,00 : 100) = 1.05599841

Інфляційне збільшення:
5 000,00 x 1.05599841 - 5 000,00 = 279,99 грн.

3% річних
Розрахунок здійснюється за формулою:

Сума санкції = С x 3 x Д : 365 : 100, де

С - сума заборгованості,

Д - кількість днів прострочення.

Період прострочення грошового зобов`язання:Кількість днів у періодіСума
з 22/05/2023 до 31/12/2023 5 000,00 x 3 % x 224 : 365 : 10022492,05 грн.
з 01/01/2024 до 23/07/2024 5 000,00 x 3 % x 205 : 366 : 10020584,02 грн.

Всього сума 3 % річних: 176,07 грн.

Таким чином, сума боргу складає 4800,00 доларів США та 5000,00 гривень.

Сума інфляційних втрат 279,99 грн

Сума 3 % річних 7163,18 грн.

При цьому, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог, а тому стягненню підлягає сума, визначена позивачем при подачі позову, в частині її не перевищення розрахунку.

Щодо стягнення судових витрат.
Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відзиву на позовну заяву відповідач не надав. У судовому засіданні 04.03.2025 року відповідач та її представник адвокат Ковальчук О.О. заяв про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу не заявляли, просили відмовити в цій частині позовних вимог повністю.

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц вказано, що з аналізу частини третьої статті 141ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Разом з тим, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 4 ст. 137 ЦПК України).

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 137 ЦПК України).

Суд погоджується з доводами позивача, щодо стягнення заявлених витрат на професійну правничу допомогу до 8500 грн. На підтвердження вказаних обставин позивачем надано угоду № 10-10/19 про надання правової допомоги від 10.10.2019 року (а.с. 19), копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю адвоката Берегового В.В. (а.с. 20), попередній та остаточний розрахунок витрат на професійну правничу допомогу (а.с. 89, 131), квитанції про сплату послуг адвоката на суму 8500 грн (а.с. 132).

Відповідно до частини третьої статті 141ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача.

Позивачем при подачі позову до суду сплачено судовий збір в сумі на загальну суму 2034, 17 грн. Вказана сума підлягає стягненню з відповідача.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (частина перша, друга статті 77 ЦПК України).

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13, провадження № 14-400цс19).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню в частині стягнення сум, що підлягають відшкодування позивачу.

Враховуючи викладене, вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення переданих коштів, підлягають задоволенню відповідно до статті 1212 ЦК України, тому суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог про стягнення суми основного боргу у розмірі 4800,00 доларів США та 5000,00 гривень.

Враховуючи, що відповідачем сума основного боргу у розмірі 4800,00 доларів США та 5000,00 гривень не повернута, суд вважає, що вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 3% річних (за час прострочення) у розмірі 7163,18 гривень та інфляційних втрат за користування 5000,00 гривень у розмірі 275,00 гривень за період з 22.05.2023 року по день складання позовної заяви є обґрунтованими та підлягаючими задоволенню.
Керуючись, ст. ст. 13, 141, 142, 263 - 265, 268, 272, 354, 355 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів - задовольнити частково.
Стягнути з громадянки України ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 5000,00(п`ять тисяч) гривень та 4800,00 (чотири тисячі вісімсот) доларів США, що відповідно до курсу НБУ є еквівалентом 198417,12 (сто дев`яносто вісім тисяч чотириста сімнадцять грн.. 12 коп.), разом становить 203417,12 гривень (двісті три тисячі чотириста сімнадцять грн. 12 коп.).

Стягнути з громадянки України ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) суми нарахованих 3% річних в розмірі 7163,18 гривень ( сім тисяч сто шістдесят три грн. 18 коп.) та інфляційних втрат за користування 5000 грн. у розмірі 275 гривень (двісті сімдесят п`ять грн.), за період з 22.05.2023 року по 23.07.2024 року.

Стягнути з громадянки України ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати на професійну правничу допомогу у загальному розмірі 8500,00 (вісім тисяч) гривень.
Стягнути з громадянки України ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) суму судового збору 2034,17 (дві тисячі тридцять чотири) гривень 17 копійок.
В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання до Одеського апеляційного суду апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду в повному обсязі складено 04 березня 2025 року.

СУДДЯ Сергій ГАНОШЕНКО