ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2889/25 Справа № 243/3619/24 Суддя у 1-й інстанції - Хаустова Т. А. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2025 року м.Кривий Ріг

Справа № 243/3619/24

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.

секретар судового засідання - Матвійчук Ю.К.

сторони:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 02 грудня 2024 року, яке ухвалене суддею Проніним С.Г. та повне судове рішення складено 02 грудня 2024 року, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про встановлення факту проживання однією сім`єю.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 є матір?ю ОСОБА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 о 10 год. 30 хв. внаслідок ракетного обстрілу ІНФОРМАЦІЯ_2 загинула її дочка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка працювала медичною сестрою комісії з медогляду допризовників та призовників. Дочка померла в лікарні ІНФОРМАЦІЯ_4 , внаслідок поліорганної недостатності, ушкодження внаслідок військових дій. В результаті було складено Акт за формою Н-1/П спеціального розслідування групового нещасного випадку, що стався на виробництві.

Вказала, що з моменту народження доньки вони проживали разом за адресою місця реєстрації в АДРЕСА_1 .

04 листопада 2020 року позивачка розлучилася з чоловіком та змінила місце фактичного проживання і разом з дочкою стали проживати за адресою: АДРЕСА_2 . За цією адресою вони проживали з квітня 2021 року та вели спільне господарство. Дочка ОСОБА_2 ніколи не була заміжня та в неї не було дітей. Заначила, що вони обидві працювали, разом купували продукти харчування та одяг, побутову техніку. За комунальні послуги сплачувала дочка ОСОБА_2 через банківський додаток Приват 24.

Встановлення юридичного факту проживання однією сім`єю з дочкою необхідно їй для призначення одноразової допомоги в зв`язку зі смертю доньки, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» № 1105,.

Посилаючись на викладене, просила суд встановити факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , проживали спільно однією сім`єю з квітня 2021 року по день смерті ОСОБА_2 .

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 02 грудня 2024 року позовні вимоги задоволено.

Встановлено факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , проживали однією сім`єю за адресою: АДРЕСА_2 , з квітня 2021 року по день смерті ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі відповідач Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області просить скасувати рішення суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм ЦПК України.

Апеляційна скарга мотивована тим, що правовий статус, порядок утворення та діяльності уповноваженого органу управління визначаються відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Згідно із частинами першою статті 5 Закону №1105-XIV основними завданнями уповноваженого органу управління та його територіальних органів є: реалізація державної політики у сферах соціального страхування; здійснення страхових виплат та надання соціальних послуг відповідно до цього Закону; профілактика нещасних випадків; проведення перевірки обґрунтованості видачі, продовження листків непрацездатності і документів, що є підставою для їх формування, на базі інформації з електронних систем та реєстрів; здійснення контролю за використанням страхувальниками та застрахованими особами страхових коштів. Права, обов`язки та відповідальність уповноваженого органу управління та його територіальних органів закріплені в статті 6 Закону №1105-XIV. Отже, Пенсійний Фонд є суб`єктом владних повноважень, наділений владними управлінськими функціями, тому за предметним та суб`єктним складом спір у справі за позовною вимогою до відповідного Головного управління Пенсійного фонду України про визнання права на страхові виплати підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства. Саме такий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 25 квітня 2018 року у справі №360/1438/16 (провадження №11-350апп18), від 28 листопада 2018 року у справі №405/5366/17 (провадження №11-876апп18). У цій справі позивачка звернулася до суду з метою отримання виплат відповідно до Закону №1105-XIV, а саме одноразової допомоги сім`ї загиблого внаслідок нещасного випадку на виробництві, що зокрема підтверджено позовною заявою про встановлення факту спільного проживання сім`єю з підстав наявності спору про право. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 05 травня 2020 року у справі №761/21898/16-ц (провадження №14-5цс20) зробила висновок, що у відносинах з обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням Фонд та його робочі органи здійснюють владні управлінські функції та наділені повноваженнями приймати рішення/вчиняти дії, що впливають на можливість реалізації застрахованими особами права на соціальний захист і мають обов`язковий характер для інших суб`єктів владних повноважень. Спори стосовно оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, його робочих органів і їхніх правонаступників про обчислення, призначення, перерахунок, здійснення, надання, одержання виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням є публічно-правовими. А тому їх слід розглядати за правилами адміністративного судочинства. Враховуючи, що підставою звернення позивачки до суду із позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю із загиблою на виробництві донькою ОСОБА_2 є отримання від Пенсійного Фонду страхових виплат, передбачених Законом №1105-XIV, в даному випадку одноразової допомоги сім`ї потерпілої доньки, яка загинула на виробництві під час виконання трудових обов`язків, тому, відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 05 травня 2020 року у справі №761/21898/16-ц (провадження №14-5цс20), ОСОБА_1 має право на звернення до адміністративного суду з позовом про оскарження дій/бездіяльності суб`єкта владних повноважень, яким є Головне управління Пенсійного Фонду України в Донецькій області. Вимога позивачки у цій справі пов`язана з доведенням наявності у неї підстав для призначення та виплати соціальних платежів і не пов`язана з будь-якими цивільними правами та обов`язками, їх виникненням, існуванням та припиненням, заявлена саме у зв`язку з відмовою Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області виплатити її відповідні кошти.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області Шашкова В.В., який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , є матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та батьком якої є ОСОБА_3 , що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 .

Заочним рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 04.11.2020 у справі № 243/6993/20, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано.

Згідно свідоцтва про смерть серія НОМЕР_3 , виданого 11 квітня 2023 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, ІНФОРМАЦІЯ_4 в Соборному районі м. Дніпра Дніпропетровської області, в Україні померла ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Згідно довідки КНП Слов`янської міської ради «Міська лікарня № 1 м. Слов`янська» від 12.04.2023 слідує, що ОСОБА_2 працювала сестрою медичною медичної комісії з медогляду допризовників та призовників з 01.10.2018 на підставі наказу по КНП СМР «Міська лікарня № 1 м. Слов`янська» від 01.10.2018 № 47-к/тр. З 01.01.2023 по 31.03.2023 ОСОБА_2 була направлена до ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_3 для роботи в призовній комісії.

Згідно Акту спеціального розслідування групового нещасного випадку зі смертельними наслідками, що стався 27 березня 2023 року о 10.30 внаслідок ракетного обстрілу ІНФОРМАЦІЯ_2 у АДРЕСА_2 , складеного за формою Н-1/П 31.05.2023 комісією утвореною наказом Державної служби України з питань праці від 30.03.2023 за № 60 (зі змінами), затвердженого Головою Державної служби України з питань праці 01.06.2023 слідує, що за участю ОСОБА_1 матері загиблої ОСОБА_2 було складено даний акт та спеціальною комісією констатоване наступне: груповий нещасний випадок, який мав місце 27 березня 2023 року о 10 год. 30 хв. внаслідок ракетного обстрілу ІНФОРМАЦІЯ_2 стався у робочий час під час виконання потерпілими, зокрема ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка працювала на посаді медичної сестри комісії з медогляду допризовників та призовників, своїх посадових обов`язків, по завданню роботодавця, що підтверджено зібраними у ході спеціального розслідування поясненнями та інформацією отриманою від посадових осіб зазначених суб`єктів господарювання та органів їх управління.

Згідно довідки виданої Відділом з надання адміністративних послуг Слов`янської міської військової адміністрації Краматорського району Донецької області № від 14.06.2023 слідує, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , дійсно фактично проживала разом з донькою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 за адресою: АДРЕСА_2 , з квітня 2021 року по ІНФОРМАЦІЯ_4 та вели спільне господарство. Відповідальність за достовірність фактів, викладених у довідці та наданих документів несуть особи, які засвідчують ці дані, а саме: ОСОБА_4 , що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 та ОСОБА_5 , що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно листа Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області № 0500-0205-8/76524 від 08.09.2023 слідує, що Управлінням було повідомлено ОСОБА_1 за результатами розгляду її звернення за призначенням страхової виплати у зв`язку з втратою годувальника від 22.06.2023 № 5079 винесено відмову у зв`язку з тим, що заявник не відноситься до кола осіб, які мають право на страхові виплати згідно ст. 35 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23 вересня 1999 року № 1105-ХІV у редакції Закону України від 13.12.2022 № 2849-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

На підтвердження своїх вимог позивачкою надані спільні фотографії з донькою, зроблені до її загибелі, а також квитанції за сплату комунальних послуг за адресою їх спільного проживання з донькою, а саме: АДРЕСА_2 , які були сплачені ОСОБА_2 .

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою доведено факт проживання однією сім`єю з померлою ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 , з квітня 2021 року по день смерті ОСОБА_2 , та їх відносини носили характер сімейних, як доньки та матері, вони були пов`язані спільним побутом, веденням спільного господарства, бюджету, наявністю між ними взаємних прав і обов`язків.

Колегія суддів погодується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (частина перша статті 11 ЦПК України).

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі статтею 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали із спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини.

При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі №644/6274/16-ц, постановах Верховного Суду від 21 березня 2019 року у справі №461/4689/15-ц, від 28 травня 2021 року у справі №182/653/17.

При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом.

До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо.

Необхідною умовою для встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 разом зі спадкодавицею є доведеність факту їх спільного проживання, як осіб, які складали сім`ю, що передбачає їх пов`язаність спільним побутом, веденням спільного господарства, наявністю між ними взаємних прав і обов`язків у період, не менше ніж п`ять років.

Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (стаття 80 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Наданими до суду першої інстанції доказами беззаперечно підтверджено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 , та наявність між ними відносин, які носили характер сімейних, як доньки та матері, вони були пов`язані спільним побутом, веденням спільного господарства, бюджету, наявністю між ними взаємних прав і обов`язків.

Відповідачем Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області наведене не спростовано та факти не оспорюється в апеляційній інстанції.

Встановивши, що ОСОБА_1 довела належними і допустимими доказами наявність вище перелічених юридичних фактів у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення її вимог про встановлення факту її проживання однією сім`єю з квітня 2021 року із спадкодавицею ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Доводи апеляційної скарги про те, що вимога позивачки у цій справі пов`язана з доведенням наявності у неї підстав для призначення та виплати соціальних платежів і не пов`язана з будь-якими цивільними права та обов`язками, їх виникненням, існуванням та припиненням, заявлена саме у зв`язку з відмовою Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області виплатити її відповідні кошти, а тому цей спір не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, колегією суддів відхиляються.

Так, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи (частина третя статті 124 Конституції України).

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2024 року у справі №560/17953/21 (провадження №11-150апп23) зазначено, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції цивільного суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Чинне законодавство не передбачає іншого судового порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, окрім як розгляд справ про встановлення факту, що має юридичне значення, в порядку цивільного судочинства.

Отже, відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року судом встановленим законом, який розглядає справи про встановлення факту, що має юридичне значення, зокрема факту проживання однією сім`єю, є суд цивільної юрисдикції на підставі статті 19 ЦПК України та пункту 5 частини першої статті 315 ЦПК України.

У наведеній справі, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах стосовно юрисдикції спору, які викладено у постанові Великої Палати від 30 січня 2020 року у справі №287/167/18-ц (провадження №14-505цс19), у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі №290/289/22-ц (провадження №61-13369св22), вказавши, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, розглядаються у позасудовому та судовому порядку. Рішення стосовно фактів, що мають юридичне значення, прийняті у позасудовому порядку, можуть бути оскаржені до судів адміністративної юрисдикції. Юридичні факти, які належать встановлювати в судовому порядку, вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами ЦПК України».

Таким чином, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, зокрема, факту проживання однією сім`єю вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами ЦПК України, а тому доводи апеляційної скарги щодо віднесення цього спору до юрисдикції адміністративного суду є помилковим.

Доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Колегія суддів зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд першої інстанції дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області - залишити без задоволення.

Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 02 грудня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 04 березня 2025 року.

Головуючий:

Судді: