Справа № 161/6477/23 Головуючий у 1 інстанції: Гринь О. М.
Провадження № 22-ц/802/239/25 Доповідач: Карпук А. К.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Карпук А.К.

суддів Бовчалюк З.А., Осіпука В.В.,

секретар Русинчук М.М.,

з участю: представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договорами позики, пені та трьох відсотків річних від простроченої суми боргу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_4 подану його представником ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 грудня 2024 року в складі судді Гриня О. М.,-

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2023 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договорами позики, пені та трьох відсотків річних від простроченої суми боргу, мотивуючи такими обставинами.

ОСОБА_4 11 червня 2020 року позичив у нього 1320 доларів США що підтверджується Договором від 11 червня 2020 року про надання фінансового кредиту та застави із сплатою 10 відсотків від суми позики за кожен місяць користування грошовими коштами. Крім того, 28 січня 2021 року ОСОБА_4 додатково взяв у борг у ОСОБА_3 1 400 доларів США на строк до 28 липня 2021 року із сплатою 10 відсотків від суми позики за кожен місяць користування грошовими коштами та сплатою та сплатою пені в разі прострочення виконання зобов`язань у розмірі 1% від суми договору.

Після 28 січня 2021 року ОСОБА_4 проценти за користування позиченими коштами виплачувати припинив, боргу не повернув. Станом на 24 квітня 2023 року утворилась заборгованість, яка складається з: 1320 доларів США сума позики за договором від 11 червня 2020 року; 3564 долари США заборгованість відповідача зі сплати відсотків за договором позики від 11 червня 2020 року,1400 доларів США сума позики за договором від 28 січня 2021 року, 3640 доларів США заборгованість зі сплати відсотків за договором позики від 28 січня 2021 року, 2926 доларів США пеня за період з 29 липня 2021 року по 23 лютого 2022 року за договором від 28 січня 2021 року.

Просив стягнути з ОСОБА_4 12 914,95 доларів США заборгованості за договорами позики та судові витрати у справі.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 10 грудня 2024 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, стягнення пені та трьох відсотків річних від простроченої суми боргу - задовольнити частково.

Постановлено стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 1 361 долар США за договором позики від 11 червня 2020 року, а також 2 264 доларів США за договором позики від 20 січня 2021 року.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 1 060 (одна тисяча шістдесят) гривень 20 копійок судового збору.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_5 просить рішення суду скасувати, провадження в справі закрити у зв`язку з відсутністю предмета спору.

Зазначає, що заочним рішенням Луцького міськрайонного суду від 08 листопада 2023 року, ухваленим у цій справі, частково задоволено позов ОСОБА_3 , стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 , стягнуто борг за договорами позики у розмірі 1361 долар США,5190 доларів США, судовий збір 1916 грн 38 копійок.

Рішення виконувалось в примусовому порядку шляхом продажу належного відповідачеві майна та проведення відрахувань із заробітної плати у період з 03 липня 2024 по 12 вересня 2024.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 11 вересня 2024 року заочне рішення скасоване, справу призначено до розгляду, за наслідками повторного розгляду справи ухвалене рішення від 10 грудня 2024 року, яким стягнуто заборгованість за договорами позики, яка на 1932 долари США є меншою від тієї суми, яка була стягнута на користь позивача на виконання заочного рішення суду, що було скасованим, та на даний час залишається у власності позивача ОСОБА_3 . Не заперечуючи того, що відповідач порушив виконання зобов`язань за договорами позики та своєчасно не повернув борг та проценти, відповідач вказує на відсутність у нього заборгованості перед позивачем у зв`язку із виконанням заочного рішення, яким з нього була стягнута заборгованість у розмірі більшому, ніж належала до стягнення відповідно до змісту договорів та норм закону.

Розмір заборгованості відповідача за укладеними договорами позики на день ухвалення оскарженого судового рішення має складати 1361 долар США за договором позики від 11 червня 2020 року та 2264 долари США за договором позики від 20 січня 2021 року, насправді стягнуто на користь позивача більше коштів, тому вважає, що предмет спору у цій справі відсутній, оскільки перестав існувати у зв`язку із виконанням заочного рішення.

Позивач не скористався правом подати відзив на апеляційну скаргу.

Судом першої інстанції встановлено такі обставини.

11 червня 2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_4 , як позичальник, отримав від позикодавця ОСОБА_3 позику в розмірі 1320 доларів США зі сплатою процентів на строк 60 днів. За умовами вказаного договору позичальник зобов`язався сплачувати відсотки позикодавцю в розмірі 10 % місячних.

Крім того, розпискою від 20 січня 2021 року підтверджується, що ОСОБА_4 20 січня 2021 року позичив у ОСОБА_3 1400 доларів США, які зобов`язався повернути до 28 липня 2021 року зі сплатою процентів в розмірі 10 % від суми позики за кожен місяць. Сторони за цим договором також домовились про те, що у разі прострочення виконання зобов`язання ОСОБА_4 сплачуватиме ОСОБА_3 1 % від суми договору за кожен день прострочення.

На день звернення до суду з позовом, станом на 25 квітня 2023 року, відповідач ОСОБА_4 своїх зобов`язань за договорами позики не виконав.

Апеляційним судом встановлено, що заочним рішенням Луцького міськрайонного суду від 08 листопада 2023 року у цій справі Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, стягнення пені та трьох відсотків річних від простроченої суми боргу задоволено частково.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 1361 доларів США за договором позики від 11 червня 2020 року, а також 5 190 доларів США за договором позики від 20 січня 2021 року.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 1 916 гривень 38 копійок судового збору.

04 січня 2024 року було видано виконавчий лист на виконання заочного рішення суду.

На цьому виконавчому листі 23.09.2024 приватним виконавцем І. Шульженко зроблено відмітку «Завершено на підставі ч.І п. 5 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження, стягнуто боргу 22355,84 грн.

Відповідно до п. 5 ч.І ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження»,виконавче провадження підлягає закінченню в разі

скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

На запит адвоката Степанюк М.Я. приватним виконавцем надано платіжні інструкції про розмір перерахованих сум стягувачу ОСОБА_3 на виконання виконавчого листа № 161/6477/23 від 04.01.2024 року про стягнення коштів з боржника ОСОБА_6 , з яких вбачається, що 03.07.2024, ОСОБА_3 перераховано 216 090.91 грн., 23.08.2024 ОСОБА_3 перераховано 5155.24 грн., 12.09.2024 перераховано 5312.30 грн.

В доларовому еквіваленті ця сума, виходячи з курсу долара США, встановленого Національним банком України, становила: 03.07.2024 216090,91 грн : (40,7476)= 5303,16 дол США; 23.08.2024 5155,24грн : (41,2881) = 124,86 дол США;12.09.2024 5312,30 грн : (41,1855) =128,98 дол США

Отже в доларовому еквіваленті ОСОБА_3 на виконання заочного рішення про стягнення заборгованості за договорами позики перераховано 5303.16 доларів США.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 11 вересня 2024 року заочне рішення скасовано справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам оскаржене рішення не відповідає.

Частково задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не виконав зобов`язань за договорами позики, а тому на день розгляду справи існує заборгованість на загальну суму 3625 доларів США, з яких 1361 сума позики, 41 доларів США 3 % річних від суми боргу, а 2 264,00 доларів США за договором позики від 20 січня 2021 року, з яких 1400 доларів США сума позики, 840 доларів США відсотки за користування позикою та 24 долари США - 3 % річних від суми боргу. Загальна сума заборгованості становить 3625 доларів США. доларів США за договором позики від 11 червня 2020 року, з яких: 1320 доларів США основна.

Такий висновок не в повній мірі відповідає фактичним обставинам справи у зв`язку з таким.

Відповідачем не оспорюється укладення договорів позики з позивачем на умовах, викладених в розписках.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що відповідач ОСОБА_4 на час звернення до суду з позовом станом на 25 квітня 2023 року не повернув позичених коштів позивачу ОСОБА_3 , тому у позивача виникло право звернутися з таким позовом до суду.

В борговій розписці від 11 червня 2020 року сторони домовились про те, що грошові кошти в розмірі 1320 доларів США ОСОБА_4 позичив на строк 60 днів, тобто до 10 серпня 2020 року включно, зі сплатою відсотків за користування позиченими коштами в розмірі 10 % на місяць. Крім того, у борговій розписці від 20 січня 2021 року ОСОБА_4 зобов`язався повернути позичені кошти в розмірі 1400 доларів США до 28 липня 2021 року зі сплатою відсотків за користування позиченими коштами в розмірі 10 % на місяць.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 висловила позицію про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Урахувавши викладене, та ту обставину, що відповідач сплачував відсотки за договором позики від 11 червня 2020 року у період до 28 січня 2021 року, суд першої інстанції обгрунтовано дійшов висновку про відсутність підстав для нарахувпання процентів на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України до повного погашення заборгованості.

За договором позики від 20 січня 2021 року суд визначив розмір відсотків за користування позикою на підставі такого розрахунку: 140 доларів США (сума щомісячних відсотків, визначена як 10 % від суми позики 1400 доларів США) х 6 місяців (строк позики до 28 липня 2021 року) = 840 доларів США, з чим колегія суддів погоджується.

Згідно з п.15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення.

Оскільки весь період, за який позивач нараховував відповідачу пеню за договором позики від 20 січня 2021 року охоплюється карантином, встановленим Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, на підставі п.15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що при визначенні обсягу зобов"язань відповідача за договрами позики, підстави для нарахування неустойки відсутні.

Частиною другою статті 625 ЦК України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У зв`язку із простроченням виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення позивачу боргів, у відповідача на час пред`явлення до нього позову виник обов`язок сплатити позивачу разом з сумою основного боргу три проценти річних від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з проведеним судом першої інстанції розрахунком трьох відсотків річних за договором позики від 11 червня 2020 року: період прострочення 12 лютого 2021 року по 23 лютого 2022, сума боргу 1320 доларів США, 3 % річних = 41 долар США, та розрахунок трьох відсотків річних за договором позики від 20 січня 2021 року: період прострочення 29 липня 2021 року по 23 лютого 2022, сума боргу 1400 доларів США, 3 % річних = 24 долара США.

Отже, у зв`язку із несвоєчасним виконанням зобов`язань за договорами позики на час пред`явлення позову у відповідача виник обов`язок щодо повернення відповідачу коштів у розмірі 1361 доларів США за договором позики від 11 червня 2020 року, з яких: 1320 доларів США основна сума позики, 41 доларів США 3 % річних від суми боргу, а також про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 2 264,00 доларів США за договором позики від 20 січня 2021 року, з яких 1400 доларів США сума позики, 840 доларів США відсотки за користування позикою та 24 долари США - 3 % річних від суми боргу.

Особливістю обставин цієї справи є те, що заочне рішення Луцького міськрайонного суду від 08 листопада 2023 року , в ході примусового виконання якого на користь відповідача було стягнуто 216 090,91 грн. , що в доларовому еквіваленті становить 5303,16 доларів США, було скасоване судом першої інстанції, який це рішення ухвалив.

При розгляді справи судом першої інстанції встановлено, що розмір невиконаних відповідачем зобов`язань за договорами позики складає : 1361 доларів США за договором позики від 11 червня 2020 року та 2 264,00 доларів США за договором позики від 20 січня 2021 року, всього 3625 доларів США.

З наведеного вбачається, що судом вирахувано розмір заборгованості за договорами позики, який є значно меншим від тієї суми коштів, які були перераховані позивачу ОСОБА_3 за рахунок коштів та реалізації майна відповідача ОСОБА_4 .

З такими розрахунками погодився позивач ОСОБА_3 і не оскаржував рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Ухвалюючи рішення про стягнення з відповідача заборгованості за договорами позики від 11 червня 2020 року та 2 264,00 доларів США за договором позики від 20 січня 2021 року, всього 3625 доларів США, суд першої інстанції, дійшовши до висновку, що розмір невиконаних відповідачем зобов`язань становить 3625 доларів США, не надав правової оцінки доводам представником відповідача та належним доказам про перерахування позивачу ОСОБА_3 коштів на погашення заборгованості за договорами позики у ході примусового виконання заочного рішення, яке в подальшому було скасоване, на загальну суму, еквіваленту 5303.16 доларів США.

Відповідно до статті 10 ЦК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до положень статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 61 Конституції України визначено, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Гарантована ст. 61 Конституції України заборона подвійного притягнення до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення має на меті уникнути несправедливого покарання.

Тому при розгляді цієї справи є неприйнятним не враховувати, що права позивача ОСОБА_3 , як кредитора за договорами позики, були відновлені у зв`язку із зверненням до виконання заочного рішення, яке було скасоване судом, що його ухвалив, тобто заборгованість у відповідача відсутня.

Принципи справедливості, добросовісності та розумності відносяться до загальних принципів цивільного права.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 травня 2020 року у справі № 910/719/19 (провадження № 12-18гс20) сформулювала такии? висновок: «Пунктом 6 статті 3 ЦК Украі?ни закріплении? принцип справедливості, добросовісності та розумності. Зазначении? принцип включає, зокрема, обов`язок особи враховувати потреби інших осіб у цивільному обороті, проявляти розумну дбаи?ливість та добросовісно вести переговори».

Позивач не оскаржував рішення суду першої інстанції, отже, погодився із наведеним судом розрахунком заборгованості, водночас, не відмовився від повторного стягнення заборгованості за договорами позики, що не відповідаєнормам Конституції. принципу справедливості, добросовісності та розумності.

Суд першої інстанції залишив поза увагою указані обставини та не врахував, що на час розгляду справи заборгованість відповідача ОСОБА_4 за договорами позики від 11 червня 2020 року та від 20 січня 2021 року була відсутня, тому рішення суду про стягнення заборгованості, яка вже погашена, не узгоджується з нормами статті 16 Конституції України , нормами статей 3, 15 ЦК України нормам статті 2 ЦПК України, якою визначені завдання та засади цивільного судочинства.

Апеляційний суд відхиляє аргументи представника позивача у судовому засіданні апеляційного суду про те, що відповідач, виконавши заочне рішення суду, яке було в подальшому скасоване, може заявити про поворот виконання рішення у зв`язку з таким.

Відповідно до частини першої статті 444 ЦПК України суд апеляційної чи касаційної інстанції, приймаючи постанову, вирішує питання про поворот виконання, якщо, скасувавши рішення (визнавши його нечинним), він:

1) закриває провадження у справі;

2) залишає позов без розгляду;

3) відмовляє в позові повністю;

4) задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі.

Суд апеляційної чи касаційної інстанції, приймаючи постанову, вирішує питання про поворот виконання, якщо, скасувавши рішення (визнавши його нечинним), він:

1) закриває провадження у справі;

2) залишає позов без розгляду;

3) відмовляє в позові повністю;

4) задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі.

Згідно з частиною другою цієї статті , якщо рішення після його виконання скасовано і справу повернуто на новий розгляд, суд, ухвалюючи рішення, вирішує питання про поворот виконання, якщо під час нового розгляду справи він:

1) закриває провадження у справі;

2) залишає позов без розгляду;

3) відмовляє в позові повністю;

4) або задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі.

Частиною 3 цієї статті визначено, що суд вирішує питання про поворот виконання, якщо за результатами перегляду судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами він:

1) закриває провадження у справі;

2) залишає позов без розгляду;

3) відмовляє в позові повністю;

4) задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі.

Із системного тлумачення положень статті 444 ЦПК України, а також норм глави 11 «Заочний розгляд справи», належить дійти висновку, що законом передбачено можливість вирішення питання про поворот виконання рішення лише в разі скасування такого рішення судом апеляційної чи касаційної інстанції, або за результатами перегляду рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Щодо клопотання про закриття провадження у справі.

Підстави для закриття провадження у цивільній справі визначені у статті 255 ЦПК України.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України встановлено, що суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Поняття «юридичний спір» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод поняття «спір про право» має розглядатися не суто технічно, йому потрібно надавати сутнісного, а не формального значення.

Предметом спору є об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить постановити певне судове рішення.

Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

З урахуванням викладеного неіснування (відсутність) предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Відповідно до правового висновку, сформульованого у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 13/51-04 (провадження № 12-67гс19) прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання. Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема, у разі припинення існування предмета спору, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Врахувавши викладене, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20, (провадження № 61-3438сво21) зазначив, що закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України є можливим, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судом першої інстанції відповідного судового рішення.

Якщо предмет спору став відсутнім після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають низку передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема: шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову або від поданих апеляційних чи касаційних скарг, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо.

Враховуючи наведене, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення клопотання представника відповідача про закриття провадження в справі.

Водночас колегія суддів погоджується з вимогою апеляційної скарги про скасування рішення суду першої інстанції та доводами апеляційної скарги про відсутність заборгованості за договорами позики у відповідача , дійшовши висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Згідно з приписами статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Розглядаючи справу суд першої інстанції неповно встановив обставини справи, неправильно застосував норми матеріального права, не врахував норм процесуального права, за відсутності для того правових підстав ухвалив рішення про часткове задоволення позову, тому рішення суду належить скасувати, ухвалити нове судове рішення про відмову у позові.

Керуючись статтями 367, 368, 376, 382-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів

ухвалив:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4 подану його представником ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 грудня 2024 року в даній справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договорами позики, пені та трьох відсотків річних.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: