ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2648/25 Справа № 183/9440/23 Суддя у 1-й інстанції - Бондаренко В. М. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

судді-доповідача Никифоряка Л.П.,

суддів Гапонова А.В., Новікової Г.В.,

за участі секретаря судового засідання Драгомерецької А.О.,

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 ,

Відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянув відкрито в залі судових засідань апеляційного суду в м. Дніпро справу, що виникла з цивільних правовідносин в якій подана апеляційна скарга ОСОБА_2 на заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 лютого 2024року, головуючий у суді першої інстанції Бондаренко В.М.,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2023року ОСОБА_1 подала в суд позов проти ОСОБА_2 з вимогою про визнання недостовірною та такою, що порушує права позивача на повагу до її честі, гідності і ділової репутації, інформацію, яку розповсюдив відповідач 31 липня 2023року на своїй сторінці під назвою « ОСОБА_3 » ІНФОРМАЦІЯ_1 у відео сюжеті під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2 » поруч з нами..» та зобов`язання відповідача спростувати цю недостовірну інформацію, а також вимагала стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду.

Існування таких вимог ОСОБА_1 пов`язувала із тим, що ОСОБА_2 розповсюдив ІНФОРМАЦІЯ_3 , на своїй сторінці під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_4 » ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 у відео сюжеті під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_6 » на 104-117 секундах інформацію про те, що ОСОБА_5 , яка є керівником середньої школи № 6 м. Сєвєродонецьк, очолила незаконний референдум, який проводили бойовики у 2014році у тимчасово окупованому м. Сєвєродонецьк, з таким словами: «Заганяла кого тільки можна, і живих, і мертвих. Лариса, альо, як там референдум пройшов, найкращий показник», що на думку позивача є недостовірною інформацією та такою, що порушує її права на повагу до її гідності, честі та недоторканості ділової репутації. Крім того позивач вказувала, що зазнала моральних страждань та переживань, пов`язаних з розповсюдженням недостовірної негативної інформації відносно себе, які мали вираження у порушенні її душевної рівноваги, у зв`язку з тим, що вона була принижена серед колег, друзів, знайомих.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 лютого 2024року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності і ділової репутації, відшкодування завданої моральної шкоди, задоволено. Суд визнав недостовірною оспорену інформацію, зобов`язав відповідача її спростувати та стягнув з останнього на користь позивачку моральну шкоду в розмірі однієї гривні.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з того, що висловлювання відповідача не відповідають межам допустимої критики, та є такими, що принижують честь і гідність позивачки, її ділову репутацію, а отже порушують її особисті немайнові права, а тому підлягають визнанню недостовірними та спростуванню відповідачем.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

13 грудня 2024року ОСОБА_2 , через представника ОСОБА_6 , подав безпосередньо до суду апеляційної інстанції за допомогою засобів поштового зв`язку апеляційну скаргу на заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 лютого 2024року.

В апеляційній скарзі заявник висловив вимогу про скасування рішення з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Незаконність та необґрунтованість рішення суду скаржник пов`язував з тим, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази поширення відповідачем описаного у позові відеоролику.

Також заявник вказував про те, що чинним законодавством не передбачена можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень. Вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків не можуть бути предметом судового захисту, оскільки будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів), а публічні особи мають бути толерантними до різкої, навіть некоректної критики.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу позивачка заперечила проти апеляційної скарги, заявляла що обставини якими скаржник обґрунтовував свої апеляційні вимоги не підтверджені в результаті розгляду цього спору та доводи наведені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 13 січня 2025року апеляційну скаргу було залишено без руху.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 27 січня 2025року відкрито апеляційне провадження у справі.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 13 лютого 2025року справу призначено до судового розгляду на 04 березня 2025 року.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідкою про доставку електронного листа.

Фактичні обставини встановлені в ході судового розгляду, які підтверджені належними та допустимими доказами

Згідно копії трудової книжки у 2014році ОСОБА_1 займала посаду директора СЗШ № 6 м. Сєвєродонецька Луганської області та була 25 серпня 2020року звільнена з посади за згодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП України).

З 09 листопада 2020року ОСОБА_1 є посадовою особою, працює і займає посаду начальника Управління освіти Сєвєродонецької міської військової адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області.

Відповідно до розпорядження керівника Сєвєродонецької міської військово-цивільної адміністрації № 08-03 ВС від 08.07.2022року організовано освітній процес у закладах загальної середньої освіти Сєвєродонецької міської територіальної громади в 2022-2023 навчальному році в дистанційній формі, що є найбільш безпечною для його учасників, тому ОСОБА_1 , як начальник управління освіти, здійснює свою діяльність дистанційно на не окупованій території України.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_2 відповідач у справі, розповсюдив ІНФОРМАЦІЯ_3 , на своїй сторінці під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_4 » ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 у відео сюжеті під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_6 » на 104-117 секундах інформацію про те, що ОСОБА_5 , яка є керівником середньої школи № 6 м. Сєвєродонецька, очолила незаконний референдум, який проводили бойовики у 2014 році у тимчасово окупованому м. Сєвєродонецьк, з такими словами: «Заганяла кого тільки можна, і живих, і мертвих. Лариса, альо, як там референдум пройшов, найкращий показник».

Відповідно до Витягу з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» (повний) ВР-001353046, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , уродженка Сєвєродонецька, Україна, на території України, станом на 10 серпня 2023року до кримінальної відповідальності не притягувалася, не знятої чи непогашеної судимості не має та в розшуку не перебуває.

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Суд апеляційної інстанції заслухав суддю-доповідача щодо змісту судового рішення, яке оскаржено, дослідив доводи апеляційної скарги та з`ясував межі, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції надважливого значення надав тій обставині що інформація, яка поширена відповідачем не є оціночними судженнями, оскільки у відеосюжеті ОСОБА_2 прямо стверджується про скоєння ОСОБА_1 злочинів проти основ національної безпеки України. Інформацію висловлено у формі, яка принижує гідність, честь позивача у спосіб категоричного висловлювання про існування конкретних обставин (фактів). Як правову підставу для задоволення позову суд першої інстанції виснував, що висловлювання відповідача не відповідають межам допустимої критики, та є такими, що принижують честь і гідність позивача, його ділову репутацію, отже, порушують його особисті немайнові права, а тому підлягають визнанню недостовірними та спростуванню відповідачем.

Вислухав пояснення учасників справи котрі з`явились до суду, за відсутності інших учасників справи, які повідомлені про дату, час і місце судового засідання у спосіб встановлений законом дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, так як висновки суду першої інстанції, викладені у рішенні не відповідають обставинам справи.

Мотиви та норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Визначальним для правильного вирішення даної справи є з`ясування питання про те, чи є поширена відповідачем відносно позивача інформація оціночними судженнями та чи є межа допустимої критики та обсяги поширення інформації щодо позивачки значно ширшими як до публічної особи, ніж щодо непублічної особи, оскільки її дії становлять підвищений суспільний інтерес.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 34 Конституції України, кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір.

Згідно зі статтею 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Кожен має право на свободу вираження поглядів у розумінні статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Статтею 201 ЦК України передбачено, що, зокрема, честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

За змістом статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію, у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Водночас, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням; встановити факт поширення недостовірної інформації та, що поширена інформація стосується саме особи позивача й порушує його особисті немайнові права або перешкоджає повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

У пункті 6.26 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019року у справі 904/4494/18 (провадження № 12-110гс19) викладено правовий висновок про те, що не можна визнати інформацію такою, що має характер оціночних суджень, якщо ця інформація стосується конкретних подій, конкретної особи (позивача) та подається як установлений факт, тобто…повідомляється чітко, точно та є констатацією факту.

Подібних за змістом правових висновків, Верховний Суд дійшов у постановах: від 11 грудня 2019року у справі №757/46387/15-ц, від 06 березня 2019року у справі №760/2753/17-ц, від 07 листопада 2019року у справі №344/3331/16-ц, від 21 серпня 2019року у справі №483/1556/16-ц.

Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться.

Спростованою може бути інформація, яка містить відомості про події та явища (факти), яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). В будь-якому випадку це має бути інформація, істинність якої можливо перевірити, існування таких фактів не залежить від їх суб`єктивного сприйняття чи заперечення через думки і погляди особи.

Вільне вираження поглядів є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві, як і здатність особи сприймати заперечення, спонукання, заохочення через думки, ідеї, висловлені іншими людьми.

Статтею 10 Конвенції передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти.

Як зазначено у рішеннях ЄСПЛ, зокрема, Lingens v. Austria, № 9815/82, § 46, 08 липня 1986 року, свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе.

Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку.

Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав.

При поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

Публічна особа, державний службовець, повинен бути готовим до підвищеного рівня критики, у тому числі у грубій формі, прискіпливої уваги суспільства і підвищеної зацікавленості суспільства його діяльністю та/або особистим життям тощо, адже вони, обираючи кар`єру публічної особи, погодились на таку увагу.

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

Позивачка ОСОБА_1 на момент опублікування спірної інформації була та є публічною особою, директором школи, з 2020року займає посаду начальника Управління освіти Сєвєродонецької міської військової адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області, тобто, у розумінні Резолюції, відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

Тож, межа допустимої критики та обсяги поширення інформації щодо неї є значно ширшими, ніж щодо непублічної особи, оскільки її дії становлять підвищений суспільний інтерес.

ОСОБА_1 як публічна особа, мала б усвідомити, що вона самостійно та свідомо відкриває себе для критики, яка у демократичному суспільстві може цілком правомірно здійснюватись у формі, яка не є обов`язково приємною для позивача, навіть шокуючою; вона мала бути готовою до того, що критика на її адресу може бути зроблена у спосіб та за стилем, які не будуть схвальними для неї.

Отже, поширена відповідачем відносно позивачки інформація є оціночними судженнями. Спірна інформація є власною думкою відповідача щодо діяльності позивачки, критикою дій останньої з використанням провокативної риторики та інших мовно-стилістичних засобів, характерних для оціночних суджень.

Апеляційний суд акцентує увагу на тому, що публічний статус позивачки та суспільний інтерес щодо неї при виконанні своїх обов`язків свідчить про більш ширші межі допустимої критики відносно неї, що узгоджується зі статтею 10 Конвенції, відповідною практикою ЄСПЛ, Декларацією про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, яка схвалена 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендаціями, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя.

Зважаючи на викладене, помилковим є висновок суду першої інстанції про те, що висловлювання відповідача не відповідають межам допустимої критики, та є такими, що принижують честь і гідність позивача, його ділову репутацію, отже, порушують його особисті немайнові права.

Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що ОСОБА_1 є публічною особою, оскільки публічними є не лише ті особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

Твердження суду про те, що інформація, яка поширена відповідачем не є оціночними судженнями, оскільки у відеосюжеті ОСОБА_2 прямо стверджується про скоєння ОСОБА_1 злочинів проти основ національної безпеки України, є помилковим, оскільки спірна інформація не містить будь-яких фактичних відомостей, тверджень чи звинувачень у вчиненні позивачем конкретних кримінальних правопорушень.

Баланс між приватним інтересом щодо захисту репутації позивача та публічним інтересом знати суспільно необхідну інформацію не було порушено. Особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбачено статтею 10 Конвенції.

Крім того, матеріали справи не містять доказів стосовно того, що відповідач публічно звинуватив позивача у вчиненні злочину, а тому посилання позивача на те, що зміст статті щодо неї є фактичним твердженням про вчинення злочину, є помилковими.

З урахуванням наведеного, позовні вимоги ОСОБА_1 про захист честі, гідності, ділової репутації та зобов`язання спростувати недостовірну інформацію задоволенню не підлягають. Позовна вимога про відшкодування моральної шкоди є похідною від вищевказаних вимог, у задоволенні яких вирішено відмовити, а тому вона також не підлягає задоволенню.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Встановивши наведені фактичні обставини у цій справі, від яких залежить правильне вирішення спору, застосовуючи положення вищенаведених норм права апеляційний суд вважає, що оскільки поширена відповідачем відносно позивачки інформація є оціночними судженнями, а межа допустимої критики та обсяги поширення інформації щодо позивачки є значно ширшими як до публічної особи, ніж щодо непублічної особи, оскільки її дії становлять підвищений суспільний інтерес, то відсутні підстави для задоволення її позову про захист честі, гідності і ділової репутації, відшкодування завданої моральної шкоди.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не повно встановив обставини справи та відповідні їм правовідносини, поясненням сторін та наданим доказам дав неповну оцінку, внаслідок чого прийшов до помилкового висновку про задоволення позову.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, суд першої інстанції не виконав вимоги закону про законність рішення суду та саме невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи дає підстави суду апеляційної інстанції відповідно до статті 376 ЦПК України задовольнити апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції скасувати із ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

За положеннями частин першої та тринадцятої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, з позивачки на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір сплачений ним за розгляд справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 5 636,40грн.

Керуючись статтями 259, 268, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 лютого 2024року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності і ділової репутації, відшкодування завданої моральної шкоди відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в розмірі 5 636,40грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 04 березня 2025року.

Судді: