Справа № 944/5338/23 Головуючий у 1 інстанції: Гіряк С. І.
Провадження № 22-ц/811/3446/24 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2025 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С. М.,

суддів: Бойко С. М., Ніткевича А. В.,

секретар судового засідання Марко О. Р.,

з участю представника позивача адвоката Цап А. Р., представника відповідача адвоката Піцикевича В. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником Цап Альоною Романівною, на рішення Мостиського районного суду Львівської області від 02 жовтня 2024 року (повний текст рішення складено 10 жовтня 2024 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю, як жінка та чоловік без реєстрації шлюбу, визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

у серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив:

- встановити факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю як жінка та чоловік, без реєстрації шлюбу;

- визнати житловий будинок АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на житлового будинку АДРЕСА_1 в порядку поділу спільного сумісного майна.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що сторони у справі познайомилися у другій половині 2008 року та у них почалися романтичні відносини. Починаючи з січня 2010 року вони почали проживати разом однією сім`єю як жінка та чоловік, без реєстрації шлюбу у будинку АДРЕСА_1 , який належав бабусі відповідачки. Вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет та спільні обов`язки, спільно виховували доньку відповідачки. Крім того, всі свята проводили в колі рідних та друзів, разом оплачували комунальні послуги, спільно придбавали предмети домашнього вжитку, меблі, продукти харчування, тощо. За час спільного проживання за їх спільних трудових та фінансових затрат, були зроблені капітальні вкладення у будинок АДРЕСА_1 , в ньому повністю змінені всі комунікації, зроблено якісний і дорогий ремонт і оздоблення, оформлено дозвільну документацію, належно облаштовано прибудинкову територію та побудувано прибудинкові споруди, внаслідок чого вартість будинку істотно збільшилася і будинок змінився за своїм технічним станом, його загальна площа збільшилася в два рази і на сьогоднішній день становить 88, 2 кв. м. У сторін за час спільно проживання спільних дітей немає. В період перебування позивача з відповідачкою у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу з січня 2010 року ні позивач, ні відповідачка в зареєстрованих шлюбах з іншими особами не перебували. У січні 2020 року відповідачка, після смерті бабусі, прийняла спадщину та зареєструвала право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 88, 2 кв. м., розмір частки 1/1. Відповідно до технічного опису майна в інформації з державних реєстрів, станом на момент успадкування вказаного будинку він складався з будинку та літньої кухні. З огляду на приписи статті 74 СК України та частини четвертої статті 368 ЦК України, позивач вважає, що житловий будинок АДРЕСА_1 є спільним майном подружжя, яке підлягає поділу в рівних частках та, відповідно, за позивачем слід визнати право власності на 1/2 частину такого.

Рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 02 жовтня 2024 року в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю, як жінка та чоловік без реєстрації шлюбу, визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та поділ спільного майна подружжя відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , подавши в листопаді 2024 року апеляційну скаргу, яка підписана представником Цап А. Р., в якій просить скасувати рішення Мостиського районного суду Львівської області від 02 жовтня 2024 року, прийнято нове рішення про задоволення його позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення не врахував, що позивачем доведено як факт спільного проживання з відповідачкою, починаючи з січні 2010 року до липня 2023 року, так і факт істотного збільшення за рахунок спільних коштів подружжя вартості майна (також і його кількісних характеристик), яке внаслідок цього стало їх спільною сумісною власністю, та яке відповідачка зареєструвала за собою у січні 2020 року в порядку спадкування після смерті своє бабусі. Особа, яка подала апеляційну скаргу стверджує, що будівельні роботи у спірному будинку проводились, починаючи з кінця 2009 року, основні роботи проводились у 2013-2014 роках, коли сторони спільно проживали на орендованій позивачем квартирі. Вказує і на те, що місцевим судом безпідставно оцінені докази, якими обґрунтовано рішення про відмову в позові, зокрема про те, що сторони зареєстровані за різними адресами, а за адресою спірного будинку зареєстрована лише відповідачка, адже законодавства цього не забороняє.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить долучити до матеріалів справи нові докази та оцінити їх під час апеляційного розгляду, а також просить поновити строк для їх подання.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судами обох інстанцій встановлено наступні обставини справи:

Із долученого до копії інвентарної справи № 105 реєстраційний №22297193 на нерухоме майно за адресою АДРЕСА_1 , Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №17907607 від 27.02.2008 вбачається, що на підставі Свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 від 27.02.2008 (т.2 а.с. 74), виданого виконавчим комітетом Твіржанської сільської ради на підставі рішення № 62 від 23.08.2007, відповідачка ОСОБА_2 27.02.2008 зареєструвала право власності в цілому на будинок АДРЕСА_1 (т. 2 а.с. 73).

Із свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 від 27.02.2008 вбачається, що загальна площа житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 становила 76, 6 кв. м., житлова площа 50, 7 кв. м., житловий будинок складається з 3-х житлових кімнат, коридору, кухні та веранди та включав прибудинкові будівлі та споруди - літню кухню, вбиральню, стодолу (літ. Г), стодолу (літ. Д), комору, шопу, криницю, ворота 1, огорожу 2, огорожу 3 (т. 2 а.с. 74).

Також з даної інвентарної справи, встановлено, що Рішенням Виконавчого комітету Твіржанської сільської ради від 26.09.2008 року за №49 (т. 2 а.с. 78) відповідачу у зв`язку з втратою оригіналу було видано дублікат свідоцтва на право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_2 від 04.11.2008 (т. 2 а.с. 80).

04 листопада 2008 року відповідачка ОСОБА_2 переоформила право власності в цілому на будинок АДРЕСА_1 , що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (т. 2 а.с. 79).

Із свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 від 04.11.2008 (дублікат) вбачається, що загальна площа житлового будинку АДРЕСА_1 становила 76,6 кв. м., житлова площа 50, 7 кв. м., власник будинку ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 250), що також підтверджується витягом про право власності на нерухоме майно від 04.11.2008 № 20800177 (т. 1 а.с. 251).

Встановлено й те, що відповідачка здійснила прибудову - літ. А1 та ганок, літ. А2 площею 14, 2 кв. м., що підтверджується відміткою техніка (інженера) ОСОБА_3 (т. 2 а.с. 85) та поверховим планом житлового будинку (т. 2 а.с. 86). З акту поточних змін вбачається, що в результаті змін загальна площа будинку збільшилась на 8 кв. м. та становить 84, 6 кв. м., житлова площа зменшилась та становить 48, 7 м. кв. (т. 2 а.с.94).

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав №340005294 від 21.07.2023 вбачається, що ОСОБА_2 у зв`язку з наявними прибудовами та отриманням декларації про готовність об`єкта до експлуатації зареєструвала право власності в цілому на житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 88, 2 кв. м., житловою площею 50, 4 кв. м. До доданого житлового будинку належить: Літня кухня, Б; Вбиральня, В; Стайня, Г; Стодола, Д; Комора, Е; Гараж, Є; Криниця, К. (т. 1 а.с. 18).

З довідки №298 від 08.04.2024, виданої виконавчим комітетом Мостиської міської ради Львівської області вбачається, що у житловому будинку АДРЕСА_1 зареєстровані та проживають: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - дочка (т. 2 а.с. 27).

На підтвердження проведення ремонтних робіт позивач надав: копію розхідної накладної № РМ-(4)145724 від 20.07.2015 та копію розхідної накладної № РМ-(4)150194 від 18.08.2015 (т. 1 а.с. 159), копії товарних чеків від 25.08.2015 (2 шт.) (т. 1 а.с. 160), копію товарного чеку від 10.09.2015 (т. 1 а.с. 161), копію товарних чеків від 14.09.2015 (3 шт.) (т. 1 а.с. 162), копію товарного чеку від 15.09.2015 (т. 1 а.с. 163), копію розхідної накладної № 10 345 від 26.09.2015 (т. 1 а.с. 164), копію розхідної накладної № РМ-(4)155286 від 26.09.2015 (т. 1 а.с. 165), копію товарного чеку від 13.10.2015, копію товарного чеку від 27.10.2015 (т. 1 а.с. 166), копію товарного чеку від 29.10.2015 (т. 1 а.с. 167), копію товарного чеку від 04.11.2015 (т. 1 а.с. 167), копію товарного чеку від 18.11.2015 (т. 1 а.с. 168), копію товарного чеку від 20.11.2015 (т. 1 а.с. 168), копію розхідної накладної № РМ-(1)161305 від 14.11.2015 (т. 1 а.с. 169), копію товарного чеку від 23.01.2016 (т. 1 а.с. 169), копії товарних чеків від 29.02.2016 та 23.01.2016 (т. 1 а.с. 170), копію видаткової накладної від 01.03.2016 (т. 1 а.с. 171), копію товарного чеку від 11.04.2016 (2 шт.) (т. 1 а.с. 162), копію розхідної накладної № РМ-(1)177094 від 05.05.2016 (т. 1 а.с. 173), копію розхідної накладної № РМ-(4)196332 від 28.09.2016 (т. 1 а.с. 174), копії товарних чеків від 03.10.2016 та 06.10.2016 (т. 1 а.с. 175), копії товарних чеків від 07.10.2016 та 10.10.2016 (т. 1 а.с. 176), копію товарного чеку від 20.10.2016 (т. 1 а.с. 177), копію розхідної накладної №РМ-(1)198903 від 20.10.2016 (т. 1 а.с. 177), копію розхідної накладної №РМ-(4)199033 від 21.10.2016 (т. 1 а.с. 178), копію товарного чеку від 26.10.2016 (т. 1 а.с. 179), копії товарних чеків від 28.10.2016 (2 шт.) (т. 1 а.с. 180), копію товарного чеку від 31.10.2016 (т. 1 а.с. 181), копії товарних чеків від 11.11.2016 (2 шт.) (т. 1 а.с. 182), копію накладної та квитанції від 16.11.2016 (т. 1 а.с. 183), копії товарних чеків від 24.11.2016 та від 28.11.2016 (т. 1 а.с. 184), копію видаткової накладної № 1382 від 05.12.2016 (т. 1 а.с. 185), копія експрес накладної № 1411 від 05.12.2016 (т. 1 а.с. 186), копію товарного чеку від 06.12.2016 (т. 1 а.с. 187), копії товарних чеків від 14.12.2016 (2 шт.) (т. 1 а.с. 188), копію товарного чеку від 23.12.2016 (т. 1 а.с. 189), копії товарних чеків від 26.12.2016 (2 шт.) (т. 1 а.с. 190), копії товарних чеків від 16.01.2017 (4 шт.) (т. 1 а.с. 191-192), копію товарного чеку від 20.01.2017 (т. 1 а.с. 193), копії товарних чеків від 26.01.2017 (2 шт.) (т. 1 а.с. 193), копію товарного чеку від 27.01.2017 (т. 1 а.с. 194), копію товарного чеку від 30.01.2017 (т. 1 а.с. 194), копію товарного чеку від 03.02.2017 (т. 1 а.с. 195), копію товарного чеку від 08.02.2017 (т. 1 а.с. 195), копії товарних чеків від 17.02.2017 та 21.02.2017 (т. 1 а.с. 196), копії товарних чеків від 23.02.2017 та 24.02.2017 (т. 1 а.с. 197), копію накладної РМ-(3)207787 від 23.02.2017 (т. 1 а.с. 198), копію розхідної накладної № РМ-(1)208296 від 02.03.2017 (т. 1 а.с. 199), копію товарного чеку від 09.03.2017 (т. 1 а.с. 199), копії розхідних накладних № РМ-(1)210636 від 23.03.2017 та № РМ-(1)211179 від 28.03.2017 (т. 1 а.с. 200), № РМ-(1)213923 від 25.04.2017 та № РМ-(1)213940 від 25.04.2017 (т. 1 а.с. 201), копію товарного чеку від 26.05.2017 (т. 1 а.с. 203), копію товарного чеку від 14.06.2017 (т. 1 а.с. 202), копії розхідних накладних № РМ-( 1)222893 від 11.07.2017 та № РМ-(3)222883 від 11.07.2017 (т. 1 а.с. 204), копію товарного чеку від 28.07.2017 (т. 1, а.с. 205), копію розхідної накладної № РМ-(1)227860 від 15.08.2017 (т. 1 а.с. 185), копії товарних чеків від 24.08.2017 та 25.08.2017 (т. 1 а.с. 206), копії товарних чеків від 08.09.2017 (2 шт.) (т. 1 а.с. 207), копію товарного чеку від 15.11.2017 (т. 1 а.с. 208), копію розхідної накладної № РМ-(3)238742 від 30.11.2017 (т. 1 а.с. 209), копію товарного чеку від 26.12.2017 (т. 1 а.с. 209), копію товарного чеку від 16.01.2018 (т. 1 а.с. 210), копію розхідної накладної № РМ-( 1)243402 від 13.02.2018 (т. 1 а.с. 211), копію розхідної накладної № РМ-(4)242343 від 14.02.2018 (т. 1 а.с. 212), копію товарного чеку від 06.03.2018 (т. 1 а.с. 113), копію розхідної накладної № РМ-(1)243568 від 13.03.2018 (т. 1 а.с. 213).

Долучаючи до матеріалів вказані докази, позивач зазначає, що саме він здійснював такі витрати, проте у даних доказах відсутні відомості про покупця, у зв`язку з чим неможливо встановити особу. Також не видається можливим встановити, що замовлені та доставлені позивачем матеріали стосуються саме ремонту й облаштування житлового будинку АДРЕСА_1 .

Крім того, на підтвердження спільного побуту позивач надав копії квитанцій про оплату комунальних послуг, а саме: копію платіжної інструкції № 0.0..1 від 19.06.2023, копію платіжної інструкції №0.0..1 від 19.06.2023, фотокопію з архіву про оплату, фотокопію з архіву про оплату, копію платіжної інструкції № Р24А298728742Д90882 від 23.09.2022, копію платіжної інструкції №0.0..1 від 27.07.2022, копію платіжної інструкції №0.0..1 від 29.03.2022, копію платіжної інструкції №0.0..1 від 27.02.2022, копію платіжної інструкції №0.0..1 від 09.01.2022, копію платіжної інструкції №0.0.1.1 від 13.03.2022, копію платіжної інструкції №0.0..1 від 05.02.2022, копію платіжної інструкції №0.0..1 від 31.01.2022, копію інформації з платіжної картки про терміновий переказ коштів від 10.07.2021 та 08.07.2021, копію інформації з платіжної картки про терміновий переказ коштів від 26.04.2021 та 19.04.2021, копію інформації з платіжної картки про терміновий переказ коштів від 18.01.2021 та 17.11.2020 та 22.10.2022, копію платіжної інструкції №0.0..1 від 04.12.2021, копію інформації про переказ коштів з платіжної картки від 08.12.2021, копію платіжної інструкції №0.0..1 від 04.12.2021, копію платіжної інструкції №0.0..1 від 04.12.2021, копію інформації про переказ коштів з платіжної картки від 08.11.2021, копію інформації про переказ коштів з платіжної картки від 08.10.2021, копію інформації про переказ коштів з платіжної картки від 08.09.2021, копію платіжної інструкції №0.0..1 від 04.09.2021, копію платіжної інструкції №0.0..1 від 03.09.2021, копію платіжної інструкції №0.0..1 від 11.08.2021, копію платіжної інструкції №0.0..1 від 10.08.2021, копію інформації про переказ коштів з платіжної картки від 08.08.2021, копію платіжної інструкції №0.0..1 від 07.08.2021, копію платіжної інструкції №0.0..1 від 02.08.2021, копію платіжної інструкції №0.0..1 від 14.07.2021, копію інформації про переказ коштів з платіжної картки від 08.07.2021, копію платіжної інструкції №0.0..1 від 02.07.2021, копію платіжної інструкції №0.0..1 від 01.07.2021, копію платіжної інструкції №0.0..1 від 19.06.2021, копію платіжної інструкції №0.0..1 від 11.06.2021, копію інформації про переказ коштів з платіжної картки від 08.06.2021, копію платіжної інструкції №0.0..1 від 29.05.2021, копію платіжної інструкції №0.0..1 від 19.05.2021, копію платіжної інструкції №0.0..1 від 19.05.2021, копію інформації про переказ коштів з платіжної картки від 08.05.2021, копію платіжної інструкції №0.0..1 від 29.04.2021, копію платіжної інструкції №0.0..1 від 12.04.2021, копію платіжної інструкції №0.0.208408836.1.1 від 12.04.2021, копію платіжної інструкції №0.0..1 від 08.04.2021, копію інформації про переказ коштів з платіжної картки від 08.04.2021, копію платіжної інструкції №0.0..1 від 31.03.2021, копію платіжної інструкції №0.0..1 від 12.03.2021, копію платіжної інструкції №0.0..1 від 12.03.2021, копію інформації про переказ коштів з платіжної картки від 08.03.2021, копію платіжної інструкції №0.0..1 від 13.02.2021, копію платіжної інструкції №0.0..1 від 13.02.2021, копію інформації про переказ коштів з платіжної картки від 08.02.2021, копію платіжної інструкції №0.0..1 від 18.01.2021, копію інформації про переказ коштів з платіжної картки від 08.01.2021, копію інформації з платіжної картки про терміновий переказ коштів від 29.08.2020 та 19.08.2020, копію інформації з платіжної картки про терміновий переказ коштів від 16.08.2020 та 08.08.2020 р. та 30.07.2020 (т. 1, а.с. 39-174).

Позивач, долучаючи до матеріалів вказані докази, зазначає, що саме він здійснював такі перекази для відповідачки, проте у даних доказах відсутні відомості про отримувача.

Із поданих позивачем копій фотокарток будинковолодіння, убачається, що на таких відсутня дата та час здійснення фотофіксації, а також з таких неможливо ідентифікувати об`єкт, де проводилась фотофіксація, відсутня геолокація, відтак, неможливо встановити місцезнаходження такого (а.с. 20-24). Також досліджено копії фотокарток зі спільного відпочинку та спільної присутності певних людей у певних місцях: на відпочинку, біля громадських місць, на святкуваннях (а.с. 25-38), на яких також відсутня дата та час здійснення фотофіксації.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом.

Приписи статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини регламентують, що суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У відповідності до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 № 5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі,а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т. п.

Згідно з частинами першою, другою статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до частини першої статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до статей 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Доказування не можуть ґрунтуватись на припущеннях.

Встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи). Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо. До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю.

Наведені правові висновки суду повністю узгоджуються із правовими позиціями, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц, постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 244/4801/13-ц, від 28 листопада 2018 року у справі № 127/11013/17, від 16 січня 2019 року у справі № 343/1821/16-ц, від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц, від 27 березня 2019 року у справі № 354/693/17-ц, від 17 квітня 2019 року у справі № 490/6060/15-ц, від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 23 вересня 2019 року у справі № 279/2014/15-ц, від 10 жовтня 2019 року у справі № 748/897/18, від 11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16-ц, від 12 грудня 2019 року у справі № 490/4949/17, від 18 грудня 2019 року в справі № 761/3325/17-ц, від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц, від 09 листопада 2020 року у справі № 757/8786/15-ц та від 03 листопада 2022 року у справі № 361/4744/19.

Належними і допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу можуть бути, зокрема, але не виключно: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства та ін. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 524/10054/16.

В контексті визначення можливих доказів, їх оцінки як достатніх слід також зазначити, що згідно з усталеною судовою практикою самі лише показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу (постанова Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16-ц).

У справі, що переглядається, встановлено, що позивачем а ні суду першої інстанції, а ні суду апеляційної інстанції не надано доказів на підтвердження факту постійного спільного проживання із ОСОБА_2 за спільною адресою. Натомість, із долучених доказів встановлено, що позивач зареєстрований по АДРЕСА_2 з 29.08.1989, а відповідачка зареєстрована по АДРЕСА_1 .

Відтак, вирішуючи заявлену в межах цієї справи позовну вимогу про встановлення факту спільного проживання позивача ОСОБА_1 та відповідачки ОСОБА_2 як чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з січня 2010 року, оцінивши надані позивачем докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, врахувавши, сукупність цих доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, місцевий суд дійшов вірного висновку, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог є недоведеними.

Суд першої інстанції вірно трактував доводи позивача про те, що сторони у спірний період неодноразово спільно відпочивали, святкували події, не є достатніми для визнання факту проживання їх однією сім`єю без реєстрації шлюбу без наявності інших ознак сім`ї: ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, у розумінні вимог статті 74 Сімейного кодексу України (аналогічний висновок є у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц і Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15).

Не заслуговує на увагу й посилання позивача на те, що вони з відповідачкою вели спільне господарство та оплачували комунальні послуги, оскільки таке не підтверджується належними доказами, із більшості доданих позивачем квитанцій про оплату комунальних послуг неможливо встановити, що вони стосуються оплат за комунальні послуги саме даного житлового будинку, оскільки згідно копії паспорта громадянина України позивач з 29.08.1989 по теперішній час зареєстрований за іншою адресою.

Окрім цього, посилання позивача на те, що він вклав значні фінансові та трудові ресурси в спірний житловий будинок, не підтвержується належними доказами, оскільки в долучених ним на підтвердження проведення ремонтних робіт товарних чеків та накладних, відсутні відомості про покупця. Також неможливо встановити, що замовлені та доставлені позивачем матеріали стосуються саме ремонту й облаштування спірного житлового будинку. Зміст даних доказів не містить інформації щодо предмета доказування, а тому згідно вимог статті 77 ЦПК України суд першої інстанції вірно визнав їх неналежними та нен взяв до уваги.

Щодо посилань позивача на істотне збільшення вартості будинку та змін його технічного стану, а також збільшення його загальної площі в два рази, суд першої інстанції вірно зазначив, що із Свідоцтва про право власності серії НОМЕР_2 від 04.11.2008 вбачається, що станом на дату видачі даного свідоцтва загальна площа спірного житлового будинку становила 76,6 кв.м., житлова площа 50,7 кв.м. Поряд з тим, з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав вбачається № 340005294 від 21.07.2023 вбачається, що ОСОБА_2 у зв`язку з наявними прибудовами та отриманням декларації про готовність об`єкта до експлуатації зареєструвала право власності в цілому на житловий будинок на праві приватної власності по АДРЕСА_1 , загальною площею 88, 2 кв. м., житловою площею 50, 4 м.кв. Таким чином, площа даного житлового будинку збільшилась лише на 11, 6 кв. м, у зв`язку з чим твердження позивача про збільшення загальної площі будинку в два рази не відповідають дійсності.

Суди обох інстанцій позбавлені можливості оцінити зміни у вартості будинку та його технічного стану, оскільки в матеріалах справи відсутні докази, що дозволили б порівняти стан та вартість будинку станом на 04.11.2008 та 21.07.2023 (оцінка щодо вартості майна, висновки експерта щодо технічного стану будинку). Клопотання про проведення будівельно-технічної експертизи позивач не заявляв. Будь-яких доказів про те, що позивач здійснював фінансові витрати на ремонтні роботи чи добудову будинку, до матеріалів справи не долучено. Також не долучено доказів на здійснення сторонами спільних витрат чи ведення спільного бюджету. В матеріалах справи відсутні будь-які відомості про джерело доходів позивача, сама сторона позивача не заперечує, що він офіційно не був працевлаштованим.

Факт спільного проживання позивачки з відповідачем однією сім`єю з 2010 року до липня 2023 року не підтверджений достатніми доказами. Цей факт не можна встановити за відсутності інших доказів лише за показаннями свідків (близький за змістом висновок сформульований у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16-ц і від 6 квітня 2020 року в справі № 738/1452/17).

Встановивши, що позивачем не надано суду доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача ОСОБА_1 в частині встановлення факту його проживання з відповідачкою як чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу у заявлений період.

Звертаючись до суду із позовом, позивач також заявив позовну вимогу про визнання житлового будинку АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Метою заявленого позивачем позову у даній справі є визнання за ним права власності на житлового будинку АДРЕСА_1 в порядку поділу спільного сумісного майна, в які він вклав значні фінансові та трудові ресурси за час його спільного проживання з відповідачкою як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року № 523/14489/15-ц).

Оскільки суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача ОСОБА_1 в частині встановлення факту його проживання з відповідачкою як чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу у заявлений період, тому вірно прийшов до висновку, що на будь-яке майно сторін, в тому числі в на спірний будинок не поширюється режим спільної сумісної власності.

Крім того, із свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 від 04.11.2008 (дублікат) вбачається, що відповідачка ОСОБА_2 є власником будинку АДРЕСА_1 (заг. площа 76, 6 кв.м.) з 04.11.2008, (т. 1 а.с. 250), що також підтверджується витягом про право власності на нерухоме майно від 04.11.2008 № 20800177 (Т.1 а.с. 251).

Наведена обставина свідчить, що відповідачка ОСОБА_2 зареєструвала право власності 04.11.2008 на житловий будинок АДРЕСА_1 , тобто до початку періоду за яким позивач просив встановити факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Посилання позивача на те, що він вклав значні фінансові та трудові ресурси в спірний житловий будинок не підтверджені належними доказами, оскільки в долучених ним на підтвердження ремонтних робіт товарних чеків та накладних відсутні відомості про покупця, у зв`язку з чим неможливо встановити особу. Також неможливо встановити, що замовлені та доставлені позивачем матеріали стосуються саме ремонту й облаштування житлового будинку АДРЕСА_1 .

Також не підтверджені посилання позивача на те, що площа нерухомого майна була істотно збільшена, оскільки згідно свідоцтва про право власності серії НОМЕР_2 від 04.11.2008 вбачається, що станом на дату його видачі загальна площа житлового будинку за становила 76,6 кв.м, а з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав вбачається №340005294 від 21.07.2023 вбачається, що ОСОБА_2 у зв`язку з наявними прибудовами та отриманням декларації про готовність об`єкта до експлуатації зареєструвала право власності в цілому на житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 88, 2 кв.м.

Будь-яких усних чи письмових договорів про створення спільної власності сторони не укладали.

Позивач ОСОБА_1 не довів факту проживання з відповідачкою ОСОБА_2 однієї сім`єю без реєстрації шлюбу у період з січня 2010 року, відтак, місцевий суд дійшов до вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача ОСОБА_1 в частині визнання житлового будинку АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності.

Позовна вимога про визнання права власності позивача на частини даного будинку є похідною вимогою. У зв`язку з тим, що суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю, як жінка та чоловік, без реєстрації шлюбу та визнання будинку спільною сумсною власністю в заявлених межах, а відтак і про відсутність існування правових підстав для їх задоволення, висновок суду, що похідна вимога до задоволення не підлягає, також є вірним.

Суд першої інстанції належним чином оцінив наявні в матеріалах справи докази, відтак доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, оскільки такі є неспроможними та спростовуються вищенаведеним.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, відсутні. Враховуючи викладене, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки колегія суддів прийшла до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 141 ЦПК України підстави вирішення питання нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником Цап Альоною Романівною, залишити без задоволення.

Рішення Мостиського районного суду Львівської області від 02 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 04 березня 2025 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич