КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження № 22-ц/824/5317/2025 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Русан А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 19 листопада 2024 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Національна гвардія України Військова частина НОМЕР_1 про встановлення факту, що має юридичне значення,-

ВСТАНОВИВ:

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, у якій просила суд встановити факт спільного проживання однією сім`єю її та ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу з 24 лютого 2022 року до дня смерті ОСОБА_2 .

Заяву мотивує тим, що 18 вересня 2015 року між сторонами був зареєстрований шлюб. Від шлюбу сторони мають сина, ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Представник заявника зазначає, рішенням Святошинського районного суду від 01 грудня 2020 року, шлюб між сторонами було розірвано. Після розірвання шлюбу сторони продовжили спілкування між собою, відвідували один одного, спільно проводили свята.

Вказує, ІНФОРМАЦІЯ_2 почалась повномасштабна війна з росією . У цей же день ОСОБА_2 пішов до територіального центру комплектування та соціальної підтримки і був мобілізований до військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 з 25 лютого 2022 року, наказ №38 с/ч. Зазначає, ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_2 загинув під час виконання бойового завдання в районі населеного пункту Білогір`я, Запорізької області.

Наголошує, що з початком війни 24 лютого 2024, сторони почали жити разом у незареєстрованому шлюбі, як чоловік і жінка. Він служив у Національній гвардії України перший рік війни, після нарядів, мав можливість, інколи, повертатися додому, тому з 24 лютого 2024 року і до дня смерті сторони відчували себе як подружжя, і поводили як подружжя, мали спільний бюджет, спільні витрати, спільні плани, взаємні права та обов`язки, підтримували один одного.

Зауважує, коли ОСОБА_2 мав відпустку, він весь свій вільний час проводив з заявником та сином. Сторони мали спільні домовленості та погоджені дії. У серпні 2023 року ОСОБА_2 , разом з батьком заявниці, робили ремонт у квартирі АДРЕСА_1 . Окрім поточного ремонту, ОСОБА_2 , за власні кошти, придбав металопластикові вікна у квартиру. Перебуваючи в Національній гвардії, ОСОБА_2 весь час дбав про заявника з сином, здійснював щомісячні перекази на картку.

На підставі викладеного, заявник була вимушена звернутися до суду та просила задовольнити заяву.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 19 листопада 2024 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, відповідно до якої вказує, що підставою для винесення оскаржуваного рішення став, на її думку, помилковий висновок суду першої інстанції про те, що матеріали справи містять докази піклування батька про свого сина, а не про сімейні відносини.

Наголошує, на підтвердження факту проживання однією сім`єю нею було додано переписку в месенджерах, зокрема з телефона, що був повернутий заявниці Військовою частиною НОМЕР_2 , після смерті ОСОБА_2 .

Вказує, судом першої інстанції зазначено, що всі документи були направлені на ім`я та адресу матері ОСОБА_2 і це є доказом того, що між сторонами не було ніяких відносин. Однак, апелянт зауважує, судом не було оцінено наявність у неї оригіналів документів про загибель ОСОБА_2 .

Разом з тим, зазначає, в Акті спеціального розслідування групового нещасного випадку, що стався ІНФОРМАЦІЯ_4 року в розділі І в графі відомості про членів сім`ї вказана ОСОБА_1 .. Тобто, наголошує, ОСОБА_2 сам зазначив її членом своєї сім`ї.

Апелянт вказує, останній не міг весь час мешкати разом з нею та їхнім сином, оскільки був військовослужбовцем Національної гвардії України, тому перебував або в місці постійної дислокації в Києві та Київській області, на передову виїжджали у відрядження на 1-3 місяці. Зазначає, в місці постійної дислокації, у вихідні дні військовослужбовці мали можливість повертатися додому, відтак, ОСОБА_2 повертався до квартири АДРЕСА_1 , де мешкає вона разом із сином або забирав їх обох до міста Переяслав. Таким чином, апелянт наголошує, ОСОБА_2 приїздив до неї з сином, а не лише до сина.

Зазначає, судом першої інстанції не взято до уваги покази свідків, що ОСОБА_2 робив ремонт у квартирі за вищевказаною адресою, з метою подальшого спільного проживання разом із заявником та сином.

Сторони на апеляційний розгляд справи не з`явилися. Про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Так, представником зацікавленої особи - військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ОСОБА_3 10 лютого 2025 року подано заяву про розгляд вказаної справи без їх участі (а.с. 141 ).

Апелянт у справі ОСОБА_1 також до суду апеляційної інстанції не з`явилися, і поштове відправлення про виклик на судове засідання повернуто до суду апеляційної інстанції із відміткою про «відсутність адресата вказаною адресою» за адресою АДРЕСА_2 ( а.с. 146) тобто за адресою, яку апелянт вказала в апеляційній скарзі для направленні кореспонденції.

У відповідності до вимог ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції при розгляді справи встановив, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою в АДРЕСА_3 , що підтверджується копією паспорта заявниці серії НОМЕР_3 .

Із матеріалів справи також вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 01 грудня 2020 року розірвано.

Згідно рішення суду про розірвання шлюбу заявниця зазначала, що вона проживає за адресою АДРЕСА_4 ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_5 .

Відповідно до довідки виданої командиром ВЧ НОМЕР_1 полковником ОСОБА_4 старший солдат ОСОБА_2 був мобілізований до військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 з 25.02.2022 року, наказ №38 с/ч.

У матеріалах справи міститься сповіщення про смерть (загибель) від 13 квітня 2024 року відповідно до якого було сповіщено матір ОСОБА_2 - ОСОБА_5 , про те, що її син загинув при виконанні бойового завдання в районі населеного пункту Білогір`я Запорізької області.

Відповідно до Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть для отримання допомоги на поховання згідно актового запису № 6419 дата смерті ОСОБА_2 - ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Заявником до матеріалів справи долучено акт про фактичне проживання особи від 12 липня 2024 року згідно якого ОСОБА_2 проживав за адресою АДРЕСА_2 з 20 лютого 2022 року по 2024 рік разом з дружиною та сином.

Заявником долучено до матеріалів справи скріншоти переказу коштів від ОСОБА_2 , які судом першої інстанції розцінені, як факт піклування та утримання батьком свого сина.

Свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в судовому засіданні показали, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали як чоловік та жінка однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Відвідували один одного, спільно проводили свята та вільний час разом.

Суд критично оцінив покази даних свідків, оскільки з їх показів встановити чи вели ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спільний побут неможливо. Показання свідків зі сторони заявника на підтвердження того, що сторони проживали однією сім`єю у вказаний період носять узагальнений характер, стосуються здебільшого констатації факту сумісного проживання сторін та не підтверджують наявності усталених відносин, які притаманні подружжю.

Розглянувши подану заявником заяву та відмовивши у її задоволенні суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що представником заявника не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про спільне проживання заявника та ОСОБА_2 як чоловіка та жінки, тобто наявність сім`ї, матеріали справи не містять, а тому визнав заяву такою, що не підлягає задоволенню.

Так суд виснував, що заявником не доведено належними, достовірними та достатніми доказами факт спільного проживання із ОСОБА_2 однією сім`єю як чоловіка та жінки, не доведено наявності між цими особами дійсно відносин, які носили характер сімейних, що вони були пов`язані спільним веденням господарства та мали взаємні права і обов`язки.

Сам собою факт перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склалися та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю.

Не визнав належним доказами суд першої інстанції і долучені скріншоти переписки заявника та ОСОБА_8 , що не може бути підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Крім того, факт спільного проживання, сам по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю, оскільки сторони розірвали шлюб 01 грудня 2020 року.

Згідно рішення суду про розірвання шлюбу заявниця зазначала, що вона проживає за адресою АДРЕСА_4 , ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_5 .

Суд критично оцінив акт про фактичне проживання особи від 12 липня 2024 року згідно якого ОСОБА_2 проживав за адресою АДРЕСА_2 з 20 лютого 2022 року по 2024 рік разом з дружиною та сином, оскільки як вбачається з матеріалів справи за цією адресою заявниця та померлий зареєстровані, заявниці на праві власності належить 1/3 частини даної квартири згідно свідоцтва про право власності на житло.

Судом зазначено, що підтримання стосунків між заявником та ОСОБА_2 після розірвання шлюбу й до часу смерті останнього не можуть бути підставою для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, оскільки у сторін є спільний син з приводу чого сторони і спілкувалися.

Матеріали справи містять докази піклування батька про свого сина: заміна вікон у квартирі, де проживає син та грошові перекази на утримання сина.

Як вбачається з матеріалів справи сповіщення про загибель було надіслано матері ОСОБА_2 , тобто заявниця не була вказана у документах померлого як дружина.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову відповідає з огляду на наступне.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами частин першої та другої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.

У частині сьомій вказаної статті регламентовано, що окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, не є вичерпним.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами.

Згідно із частиною другою статті 315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Суд вправі встановлювати лише такі факти, які за своїми ознаками є юридичними фактами, тобто такими, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності певних прав.

Звертаючись до суду із заявою про встановлення факту спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу із 24 лютого 2022 року по день загибелі ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 року заявник посилалася на те, що встановлення такого факту дає їй право на отримання виплат, передбачених постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (далі - Постанова № 168).

Разом із тим, Постановою № 168 визначено, що виплата одноразової грошової допомоги, передбаченої у цьому пункті, здійснюється особам, зазначеним в особистому розпорядженні загиблих осіб, зазначених у пунктах 1-1-2 цієї постанови, або особам, зазначеним у частині четвертій статті 118-1Кодексу цивільного захисту України, частині четвертій статті 98 Закону України "Про Національну поліцію" та пункті 4 статті 16-1Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" з урахуванням положень абзаців четвертого і п`ятого цього пункту. У разі відмови однієї або кількох осіб, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цією постановою, від її отримання або якщо зазначені особи протягом трьох років з дня виникнення у них такого права його не реалізували, їх частки розподіляються між іншими особами, які мають право на одноразову грошову допомогу. Особам, які мають право на одноразову грошову допомогу, виплата їх частки здійснюється незалежно від реалізації такого права іншими особами.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 16 Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Одноразова грошова допомога призначається і виплачується, зокрема, у разі: 1) загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби; 2) смерті військовослужбовця, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання чи нещасного випадку, що мали місце в період проходження ним військової служби; 3) загибелі (смерті) військовозобов`язаного або резервіста, якого призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, що настала під час виконання обов`язків військової служби або служби у військовому резерві; тощо.

Відповідно до статті 16-1 вказаного Закону у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають члени сім`ї, батьки та утриманці загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста. Члени сім`ї та батьки загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста визначаються відповідно до Сімейного кодексу України, а утриманці - відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Відповідно до частини першої та другої статті 16-3 вказаного Закону одноразова грошова допомога у випадках, передбачених підпунктами 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, за відсутності особистого розпорядження призначається і виплачується рівними частками всім особам, які мають право на її призначення та отримання, за їх особистою заявою або заявою їх законних представників. Одноразова грошова допомога призначається і виплачується Міністерством оборони України, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, а також органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами.

Ураховуючи наведене, можна зробити висновок, що у таких справах спір може виникнути лише між суб`єктами отримання одноразової грошової допомоги, яка розподіляється рівними частками на всіх отримувачів.

Так із наявного в матеріалах справи Акту спеціального розслідування групового нещасного випадку, що стався ІНФОРМАЦІЯ_4 року близько 22 год. 30 хв. із ОСОБА_2 стався нещасний випадок «Ушкодження внаслідок воєнних дій, спричинених вибухами та уламками». При цьому самим загиблим в особовій справі військового було зазначено відомості про членів сім`ї: ОСОБА_9 , - Батько, ОСОБА_5 , - мати, ОСОБА_10 - син та ОСОБА_1 колишня дружина (а.с. 93).

Таким чином самим загиблим заявника у вказаній справі хоч і зазначено як члена сім`ї, але в якості колишньої дружини.

Частиною четвертою статті 263 ЦПК України регламентовано, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21 (провадження № 11-150апп23) сформульовано правовий висновок такого змісту: «Існують два порядки встановлення фактів, що мають юридичне значення: позасудовий і судовий. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц Велика Палата Верховного Суду зауважила, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України). Крім того, у вказаній постанові зазначено, що вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання.

Таким чином, для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, і предметом доказування у таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглядаючи вказану справі повністю дослідив надані стороною докази та дійшов обґрунтованого висновку про не доведеність заявником обставин, які б свідчили про проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу із 24 лютого 2022 року по день загибелі ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Зазначений висновок суду повністю узгоджується із матеріалами справи.

Так, із довідки №2082 від 21 липня 2023 року виданої командиром військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України полковником ОСОБА_11 вбачається, що ОСОБА_2 був призваний по мобілізації відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2024 року №69/2022 до військової частини військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 з 25 лютого 2022 року, наказ №38 с/ч (а.с.15), а ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_2 (а.с. 92), що фактично спростовує факт спільного проживання вказаних осіб у зазначений період.

Крім того колегія суддів враховує, що ОСОБА_1 звертаючись до суду із вказаною заявою в порядку окремого провадження не вірно визначила склад зацікавлених осіб, зазначивши такою військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України, та не вказавши при цьому інших близьких родичів загиблого - ОСОБА_9 , - батько, ОСОБА_5 , - матір, ОСОБА_10 - сина, оскільки саме на права вказаних осіб могло вплинути рішення у вказаній справі в разі задоволення поданої ОСОБА_1 заяви, виходячи із положень визначених постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» та частини четвертої статті 98 Закону України "Про Національну поліцію" та пункті 4 статті 16-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене судове рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 19 листопада 2024 року, залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного тексту постанови.

Текст постанови складено 26 лютого 2025 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді : Т.Ц.Кашперська

В.О.Фінагеєв