Справа № 727/9972/24
Провадження № 2/727/106/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2025 року Шевченківський районний суд м.Чернівці в складі:

головуючого судді Гавалешка П.С.,

за участі секретаря судового засідання Макаренко Б.В.,

розглянувши у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник адвокат Ткачук Олег Іванович, до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Чернівецька міська рада, Служба у справах дітей Чернівецької міської ради, про встановлення порядку користування квартирою,

ВСТАНОВИВ:

До Шевченківського районного суду м. Чернівці звернувся позивач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник адвокат Ткачук Олег Іванович, до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Чернівецька міська рада, Служба у справах дітей Чернівецької міської ради, про встановлення порядку користування квартирою.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначає, що на підставі ордеру 18 липня 1991 року йому та членам його сім`ї, дружині - ОСОБА_2 та сину - ОСОБА_3 було надано право на зайняття житлової площі в квартирі АДРЕСА_1 . В подальшому на підставі рішення виконавчого комітету Шевченківського районної у м. Чернівці ради від 22.11.2006 р. № 172/11 було вирішено відкрити особові рахунки мешканцям будинку АДРЕСА_2 , зокрема, на однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 , житловою площею 24,2 м.кв. позивачу, його дружині ОСОБА_2 та їхньому сину ОСОБА_3 .

Таким чином, номер квартири житловою площею 24.2 м.кв. було змінено, а саме з АДРЕСА_4 . На підставі рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 12 вересня 2011 року у справі № 2-1902/11 шлюб між позивачем та ОСОБА_2 було розірвано. На даний час у вищезазначеній квартирі АДРЕСА_5 зареєстровані наступні особи: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Позивач зазначає, що рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 10.04.2024 р. у справі № 727/9089/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Чернівецька міська рада про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням у задоволення позовних вимог було відмовлено. Однак позивач стверджує, що під час розгляду вищезазначеної справи судом були встановлені наступні обставини. ОСОБА_1 та його сім`ї, у складі 3 осіб: ОСОБА_2 (дружина) та ОСОБА_3 (сину), 18.07.1991 року видано ордер № 81 на право зайняття житлового приміщення, яке складається з однієї кімнати в АДРЕСА_6 , житловою площею 24,2 м.кв. Відповідно до архівного витягу від 18.04.2023 року №58 з рішення виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Чернівці ради Чернівецької області від 22.11.2006 № 172/11 ОСОБА_2 відкрито особові рахунки на однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 житловою площею 24, 2 кв.м. В матеріалах справи № 727/9089/23 наявні судові рішення, які розглядалися Шевченківським районним судом м. Чернівці, а саме: адміністративні справи №2-a-241/12 за адміністративним позовом ОСОБА_1 , відповідач: Чернівецька міська рада, третя особа: прокуратура м. Чернівці, суть спору про скасування рішення Виконавчого комітету Чернівецької міської ради, рішення у якій ухвалено 16.10.2012 року та № 2-a-323/12 за адміністративним позовом прокурора м. Чернівці, позивач: ОСОБА_3 , відповідач: Виконавчий комітет Чернівецької міської ради, третя особа: ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_1 , про скасування рішення Виконавчого комітету Чернівецької міської ради, рішення у якій ухвалено 06.12.2012 року, залишене без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 27.02.2013 року. Позивач зазначає, що рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради №108/4 від 28.02.2012 року зараховано на баланс житлового фонду комунальної власності територіальної громади м. Чернівці приміщення в будинку АДРЕСА_2 загальною площею 31,20 кв.м., житловою площею 11,20 кв.м., первісною вартістю 3360 грн., балансовою вартістю 2982 грн., які відновлено ОСОБА_1 під житло і можуть використовуватися в якості житла. Присвоєно цій квартирі АДРЕСА_7 , яка складається з коридору 17-А-1 площею 2,70 кв.м., кухні 17-А-2 площею 14,30 кв.м., житлової кімнати 17-А-3 площею 11,20 кв.м, санвузла 17-А-4 площею 2,30 кв.м. і балкону площею 0,70 кв.м. Відновлення під житло проведено згідно з рішенням виконавчого комітету міської ради від 19.02.2002 р. за № 120/4 та протоколу № 11 від 07.12.2005 р. засідання профспілкового комітету №12 ДП МО України «Чернівецький металообробний завод» і можуть використовуватися в якості житла.

Позивач також зазначає, під час розгляду справи № 927/9089/23 судом було встановлено, що сім`я ОСОБА_1 зареєстрована та проживає в квартирі АДРЕСА_5 , яка перебуває в комунальній власності територіальної громади м. Чернівці. Згідно з інвентарною справою Чернівецького міського комунального бюро технічної інвентаризації загальна площа квартири АДРЕСА_3 складає 59,5 кв.м., житлова 24,2 кв.м. Приміщення, які були виділені ОСОБА_1 , входять в склад квартири АДРЕСА_3 цього ж будинку і ними, крім останнього, мають право користуватися й інші колишні члени його сім`ї, зокрема ОСОБА_3 та третя особа ОСОБА_2 . Відновлення під житло додаткових приміщень до квартири АДРЕСА_3 проведено за рахунок нежитлових приміщень третього поверху житлового будинку АДРЕСА_2 . Відновлені під житло ОСОБА_1 приміщення загальною площею 31,2 кв.м., житловою площею 11,2 кв.м., АДРЕСА_2 , складаються з: коридору 17-А-1 площею 2,70 кв.м, кухні 17-А-2 площею 14,30 кв.м., житлової кімнати 17-А-3 площею 11,20 кв.м., санвузла 17-А-4 площею 2,3 кв.м. і балкону площею 0,70 кв.м. є ізольованими від інших приміщень квартири АДРЕСА_3 , мають окремі прилади обліку (лічильники електроенергії, води та газу). Таким чином, позивач ОСОБА_1 фактично проживає і користується однокімнатною ізольованою відокремленою квартирою АДРЕСА_8 , яка юридично є частиною квартири АДРЕСА_5 .

Зазначає, що відповідачі по справі у вищезгаданій квартирі АДРЕСА_3 не проживають, згоди на зміну договору найму не надають, вартість комунальних послуг не сплачують, внаслідок чого утворюється заборгованість за комунальні послуги, які розраховуються відповідно до кількості зареєстрованих осіб. Таким чином, враховуючи вищезазначене, а також фактичне користування квартирою АДРЕСА_5 , яка юридично є частиною квартири АДРЕСА_3 цього ж будинку, небажання відповідачів надати згоду на зміну договору найму, а також виходячи із принципу юридичної визначеності в користуванні майном, єдиним способом захисту свого права вважає звернення до суду із даним позовом.

Тому на підставі вищевикладеного просить суд встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_5 наступним чином: виділити йому в користування приміщення, а саме: коридор 17-А-1 площею 2,70 кв.м, кухню 17-А-2 площею 14,30 кв.м., житлову кімнату 17-А-3 площею 11,20 кв.м., санвузол 17-А-4 площею 2,3 кв.м. та балкон. площею 0,70 кв.м. та стягнути з відповідачів на свою користь судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1211, 20 грн.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 24.09.2024 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.

Від відповідача до суду надійшов відзив, в якому просить суд звернути увагу, що з самої позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 фактично проживає і користується однокімнатною ізольованою відокремленою квартирою АДРЕСА_3 , щодо якої останній і хоче встановити порядок користування, яка юридично є частиною квартири, житлове приміщення, яким користуються позивач має окремий вхід. Отже, позивач не має вільного доступу до житлового приміщення, яким користуються відповідачі, а вони, в свою чергу, не мають доступу до приміщення, яким користується позивач. ОСОБА_1 у своїй позовній заяві не пояснює, з якою метою та для чого йому встановлювати порядок користування приміщеннями, якими він і так користується. Однак відповідач вважає, що такий спосіб захисту не відновлює порушеного права позивача, оскільки він стосується іншого предмету. Окрім цього, просять суд звернути увагу на те, що по суті ніякого спору між позивачем та відповідачами не існує. І у позивача, і у відповідачів є свої житлові приміщення, які не перетинаються між собою та є ізольованими один від одного. Оскільки, між сторонами немає спору, жодні права не порушені, то виникають сумніви щодо справжності мотивів подачі цього позову. Отже, даний позов не направлений на розв`язання спору, якого по суті не існує, а лише на одноосібне задоволення інтересів позивача, оскільки позивач зазначає лише про своє користування приміщеннями, а про те, як інші чотири людини мають користуватися своїми приміщеннями нічого не зазначено. При обґрунтуванні даного позову позивач посилається на статті Житлового кодексу, які стосуються найму жилого приміщення та зазначає, що відповідачі не дають згоду на зміну договору найму, однак в прохальній частині просить встановити порядок користування жилими приміщеннями. Встановлення порядку користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду (ч. 4 ст. 816 ЦК України) та зміна умов договору найму з укладенням окремого договору найму (статті 47, 61, 63, 104 ЖК України) є різними способами захисту права. Тобто, позивач посилається на те, що спір з відповідачами виник через відмову укласти новий договір найму, але просить суд вирішити це шляхом встановлення порядку користування квартирою, що є різними способами захисту. Звертають увагу суду, що позивач не спілкувався жодним чином з відповідачами ні щодо будь-якого найму, ні щодо встановлення порядку користування приміщеннями. Отже, він не намагався владнати «спір» між сторонами у позасудовому порядку, але стверджує, що щось сталося з вини відповідачів. Вважають, що позовні вимоги ОСОБА_1 недоведені та не підлягають до задоволення. Тому просять суд в їх задоволенні відмовити.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 24.12.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Учасники справи у судове засідання не з`явилися, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши сторони, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані докази як окремо, так і в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.

Згідно ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ч.1 ст. 16 ЦК України, кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 4 визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У відповідності до вимог ст. 76, 77, ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що на підставі ордеру від 18 липня 1991 року позивачу та членам його сім`ї, дружині - ОСОБА_2 та сину - ОСОБА_3 було надано право на зайняття житлової площі в квартирі АДРЕСА_1 (а.с. 7).

Згідно витягу № 642905 від 03.09.2024 року про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб за адресою АДРЕСА_6 зареєстровано усього 5 осіб, а саме: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 8).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 10.04.2024 р. у справі № 727/9089/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Чернівецька міська рада про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням у задоволення позовних вимог було відмовлено (а.с. 9-11).

Згідно технічного паспорта на квартиру АДРЕСА_5 зазначено власником Міська рада (а.с. 13).

Згідно ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Відповідно до положень ст. 9 Конституції України та ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

За змістом ч. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

Частина 1 статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини ця стаття закріплює право безперешкодного користування своєю власністю, включаючи і житлову власність, регулює умови позбавлення власності, визнає право держав здійснювати контроль за використанням власності відповідно до інтересів суспільства. Тим самим у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод чітко встановлено: право власності кожної фізичної і юридичної особи, громадської організації чи групи приватних осіб має поважатись. У першу чергу, ця повага має виявлятися державою і реалізовуватися шляхом прийняття законодавчих, виконавчих актів, що захищають право власності від незаконних зазіхань.

Відповідно до вимог ст. 48 ЖК України жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі, але не менше розміру, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Статтею 47 ЖК України встановлено норму жилої площі в розмірі 13,65 кв.м. на одну особу.

Як вбачається із змісту позовної заяви, позивач просить визначити порядок користування квартирою.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Статтею 63 ЖК України встановлено, що предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок.

Не можуть бути самостійним предметом договору найму: жиле приміщення, яке хоч і є ізольованим, проте за розміром менше від встановленого для надання одній особі (частина перша статті 48), частина кімнати або кімната, зв`язана з іншою кімнатою спільним входом, а також підсобні приміщення (кухня, коридор, комора тощо).

Положеннями ч. 1, 2 статті 104 ЖК України визначено, що член сім`ї наймача вправі вимагати, за згодою інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, укладення з ним окремого договору найму, якщо жилу площу, що припадає на нього, може бути виділено у вигляді приміщення, яке відповідає вимогам статті 63 цього Кодексу. У разі відмовлення членів сім`ї дати згоду на укладення окремого договору найму, а також у разі відмови наймодавця в укладенні такого договору спір може бути вирішено в судовому порядку.

Водночас, суд звертає увагу на те, що основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункт 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Суд наголошує на тому, що згідно з ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Разом з тим, згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Частиною 6 статті 81 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

За змістом постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19 (провадження № 12-95гс20) у процесуальному та матеріальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини. Відповідно, звертаючись із позовом на захист свого порушеного права, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами підстави виникнення в боржника обов`язку та зміст цього обов`язку згідно з нормами права, що регулюють спірні правовідносини.

Позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. Суд не може вчиняти активних дій, оскільки це суперечитиме засаді об`єктивності та неупередженості суду, відображеній, зокрема, у п. 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14.09.2023 у справі № 465/4873/20, провадження № 61-6627св23).

Позивач зазначає, що на підставі ордеру 18 липня 1991 року йому та членам його сім`ї, дружині - ОСОБА_2 та сину - ОСОБА_3 було надано право на зайняття житлової площі в квартирі АДРЕСА_1 . В подальшому на підставі рішення виконавчого комітету Шевченківського районної у м. Чернівці ради від 22.11.2006 р. № 172/11 було вирішено відкрити особові рахунки мешканцям будинку АДРЕСА_2 , зокрема, на однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 , житловою площею 24,2 м.кв. позивачу, його дружині ОСОБА_2 та їхньому сину ОСОБА_3 . Таким чином, номер квартири житловою площею 24.2 м.кв. було змінено, а саме з № 3 на АДРЕСА_3 . Однак позивачем не надано суду даного доказу зміни квартири з АДРЕСА_9 на АДРЕСА_3 . Судом не можливо встановити на підставі якого саме документа надано право ОСОБА_3 на зайняття квартири АДРЕСА_3 , оскільки матеріали справи містять тільки ордер від 18 липня 1991 року про те, що ОСОБА_3 було надано право на зайняття житлової площі в квартирі АДРЕСА_9 .

Крім того позивач зазначає, що рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради №108/4 від 28.02.2012 року зараховано на баланс житлового фонду комунальної власності територіальної громади м. Чернівці приміщення в будинку АДРЕСА_2 загальною площею 31,20 кв.м., житловою площею 11,20 кв.м., первісною вартістю 3360 грн., балансовою вартістю 2982 грн., які відновлено ОСОБА_1 під житло і можуть використовуватися в якості житла. Присвоєно цій квартирі АДРЕСА_7 , яка складається з коридору 17-А-1 площею 2,70 кв.м., кухні 17-А-2 площею 14,30 кв.м., житлової кімнати 17-А-3 площею 11,20 кв.м, санвузла 17-А-4 площею 2,30 кв.м. і балкону площею 0,70 кв.м. Відновлення під житло проведено згідно з рішенням виконавчого комітету міської ради від 19.02.2002 р. за № 120/4 та протоколу № 11 від 07.12.2005 р. засідання профспілкового комітету №12 ДП МО України «Чернівецький металообробний завод» і можуть використовуватися в якості житла. Однак дані підтвердження в матеріалах справи відсутні, позивач зазначає, що судом це було встановлено під час розгляду справи № 727/9089/23.

Суд критично ставиться до посилань позивача на те, що дані обставини встановлені Шевченківським районним судом м. Чернівці в рішенні № 727/9089/23, оскільки, як вбачається з позову, то дані докази були долучені до матеріалів справи № 727/9089/23, однак позивач зокрема не був позбавлений можливості зробити копії відповідних документів, ознайомившись з матеріалами справи № 727/9089/23 та долучити їх до позову у справі, що наразі є предметом розгляду.

Частиною 4 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Наразі, на підставі наявних в матеріалах справі доказів суд позбавлений можливості встановити обставини, наведені позивачем в позові, а саме на підставі яких документів позивач ОСОБА_1 фактично проживає та користується ізольованою квартирою АДРЕСА_5 , оскільки достатніх та допустимих доказів на підтвердження відповідних обставин позивачем до суду не надано.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України).

Суд наголошує, що обставини, на які посилається позивач в своїй позовній заяві не знайшли підтвердження в матеріалах справи, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Крім того позивачем не надано доказів, що саме такий порядок користування квартирою якнайкраще враховує інтереси усіх співмешканців спірної квартири.

Враховуючи наведене, суд приходить до переконання, що у задоволенні позову слід відмовити.

У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Беручи до уваги, що у задоволенні позову відмовлено, відповідачі не заявляли до відшкодування судові витрати, а тому судові витрати у вигляді сплаченого позивачами судового збору при поданні позову до суду покладаються на сторону позивачів.

Керуючись ст. 47 Конституцією України, ст.2, 4, 5, 12, 13, 81, 82, 89, 141, 264, 265, 268 ЦПК України, ст. 47, 48, 104 Житлового кодексу України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник адвокат Ткачук Олег Іванович, до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Чернівецька міська рада, Служба у справах дітей Чернівецької міської ради, про встановлення порядку користування квартирою.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Чернівецького апеляційного суду шляхом подання в 30-ти денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення набуває законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя П.С. Гавалешко