КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/4258/2025
Справа № 357/5156/23
П О С Т А Н О В А

Іменем України

26 лютого 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Капустіним Віталієм Володимировичем , на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області, постановлену у складі судді Бондаренко О.В. в м. Біла Церква 30 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_3 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 , до ОСОБА_1 , треті особи Друга Білоцерківська державна нотаріальна контора Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання недійсним заповіту та скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2024 року відповідач ОСОБА_1 в особі представника Капустіна В.В. звернулася до суду з заявою про ухвалення додаткового рішення, просила долучити до матеріалів справи докази, що підтверджують витрати ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу в сумі 13300 грн., ухвалити додаткове рішення, яким вирішити питання про розподіл судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, в сумі 13300 грн.

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 жовтня 2024 року в задоволенні заяви відмовлено.

Відповідач ОСОБА_1 в особі представника Капустіна В.В. , не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість ухвали, просила скасувати ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 жовтня 2024 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалася на те, що у відзиві на позовну заяву ОСОБА_3 нею одразу зазначалося про понесення витрат на правничу допомогу і подальше збільшення суми таких витрат. Справа розглядалась більше року, за час розгляду справи суд неодноразово відкладав підготовче засідання у справі з причин неявки позивача. При цьому ОСОБА_3 брала участь лише у двох з них. В судовому засіданні 29 листопада 2023 року ОСОБА_3 подала клопотання про проведення судово-психіатричної експертизи та гарантувала її оплату. Суд задовольнив клопотання про призначення експертизи та поклав на позивача обов`язок відшкодувати витрати на її проведення. Проте, коли експертна установа направила рахунок на оплату експертизи, ОСОБА_3 вирішила його не оплачувати, відтак, 14 серпня 2024 року ДУ «Інститут судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України» повернуто матеріали справи без виконання ухвали суду про призначення експертизи, а коли суд вчергове призначив підготовче засідання, ОСОБА_3 подала клопотання про залишення позовної заяви без розгляду. Вважала такі дії позивача необґрунтованими та нічим іншим, як зловживанням процесуальними правами, що призвело не лише до втрати судом часу, а ще й до фінансових втрат відповідача, пов`язаних з оплатою правничої допомоги.

Наводила зміст ст. 2, 43, 44 ЦПК України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою гарантовано право кожній фізичній або юридичній особі на розгляд судом справи протягом розумного строку, судову практику ЄСПЛ у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» щодо обов`язку заявника демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Вказувала, що дії позивача, які безпідставно збільшують час розгляду справи в суді, можуть і мають бути розцінені як необґрунтовані, такі, що суперечать завданню цивільного судочинства, і відповідно до ст. 44 ЦПК України, є зловживанням процесуальними правами.

Вважала, що в даній справі позивач, ініціювавши призначення судово-психіатричної експертизи, яку завідомо не збиралась оплачувати, штучно збільшила час судового розгляду. При цьому суд першої інстанції не звернув уваги, що в своїй сукупності такі юридичні факти, як систематичні неявки позивача в судові засідання, її ухилення від оплати експертизи за гарантованим нею же особистим зобов`язанням й подальше подання нею клопотання про залишення позову без розгляду переконливо і недвозначно свідчать про відверте зловживання нею своїми процесуальними правами.

Внаслідок звернення ОСОБА_3 з даним позовом відповідач ОСОБА_1 понесла судові витрати на професійну правничу допомогу, пов`язану з розглядом справи (підготовку відзиву, участь адвоката в судових засіданнях), які, за наслідками розгляду справи по суті, мали б розподілятися судом при ухваленні рішення. При цьому, у разі залишення без розгляду, ч. 5 ст. 142 ЦПК України дозволяє відповідачу заявити вимоги про компенсацію понесених нею витрат.

Зазначала, що крім інших функцій, інститут судових витрат виконує превентивну та компенсаційну функції, тому стягнення з позивача понесених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу в даному випадку цілком відповідало б самій меті інституту судових витрат.

Вказувала, що постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції посилався на судову практику Верховного Суду з даного питання, яка не є релевантною, оскільки у цих справах заявникам було відмовлено у стягненні судових витрат, пов`язаних із правовою допомогою, оскільки не було зазначено, які саме дії позивачів у вказаних справах були необґрунтованими.

Натомість, в заяві про ухвалення додаткового рішення представником відповідача чітко вказано, які дії позивача ОСОБА_3 є необґрунтованими, зокрема необґрунтованість полягає не лише в неодноразових неявках в судове засідання, а й у несплаті рахунку на оплату експертизи, яка була призначена за клопотанням позивача і оплату якої вона гарантувала. При цьому в позовній заяві ОСОБА_3 одразу заявила про необхідність проведення посмертної психіатричної експертизи, відтак мала б бути готовою і оплатити цю експертизу. Натомість позивач вирішила не з`являтись у судові засідання, внаслідок чого суд першої інстанції визнав її явку обов`язковою, після чого позивач лише двічі брала участь в судових засіданнях, від допиту свідка відмовилась, а згодом подала заяву про залишення позову без розгляду.

Пред`являючи позов, ОСОБА_3 мала протиправну мету, адже намагалась позбавити відповідача майна всупереч волі спадкодавця ОСОБА_8 . У відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 вказувала, що її брат був ВІЛ-інфікованим та ще за життя намагався вчинити правочин стосовно належної йому квартири, зокрема, укласти з відповідачем спадковий договір, адже розумів, що з ним відбувається, але позивач перешкоджала йому в цьому, сподіваючись, що після смерті ОСОБА_8 квартира дістанеться їхньому спільному сину ОСОБА_4 . Вказані обставини підтверджуються доказами, доданими до відзиву, але суд першої інстанції не звернув на це увагу.

Таким чином, відповідач позбавлена можливості отримати відшкодування понесених витрат на правничу допомогу в зв`язку із зверненням позивача з позовом до суду в інший спосіб, зокрема, внаслідок розгляду справи по суті, а відмова у відшкодуванні понесених відповідачами витрат на правничу допомогу, враховуючи відкриття провадження в справі, є порушенням принципу відшкодування судових витрат сторони та є несправедливою.

Наголошувала, що при врахуванні правових висновків Верховного Суду необхідно враховувати саме останню правову позицію, чого судом першої інстанції зроблено не було. Так, в постанові Верховного Суду від 16 лютого 2023 року в справі № 917/243/22, за схожих обставин, Верховний Суд послався на висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 08 червня 2022 року в справі № 357/380/20, та виснував, що ситуація, за якої є неможливими оцінка та фактичне існування ознак недобросовісності, зловживання чи незаконності в діях позивача, що зумовили залишення позову без розгляду, не може нівелювати права відповідача на отримання компенсації понесених ним судових витрат, необхідність чого була породжена реалізацією своїх прав на судовий захист у рамках ініційованого позивачем судового спору. У даному випадку (залишення позову без розгляду з підстави, встановленої пунктом 5 частини першої статті 226 ГПК України) не є необхідними такі ознаки, як недобросовісність, зловживання чи незаконність, оскільки законодавець у такому випадку чітко визначив інший термін - «необґрунтованість», який є відмінним від наведених, а, заявляючи про залишення позову без розгляду із зазначеної підстави, позивач усвідомлює ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням ним таких процесуальних дій, в т.ч. передбачених частиною п`ятою статті 130 ГПК України.

Таких же висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених в постанові від 08 червня 2022 року в справі № 357/380/20, дотримується і Київський апеляційний суд при розгляді справ зі схожими обставинами.

Вказувала, що за таких умов відсутність в матеріалах справи доказів та постановлених судом ухвал в порядку Глави 9 ЦПК України «Заходи процесуального примусу» стосовно зловживання позивачем процесуальними правами не має значення, оскільки ані процесуальний закон, ані правові позиції Верховного Суду не містять будь-яких вказівок на необхідність застосування Глави 9 ЦПК України до спірних правовідносин в розрізі встановлення зловживання стороною процесуальними правами. До того ж, в оскаржуваній ухвалі суд першої інстанції сам визнає факт, що процесуальним законом не визначено поняття «необґрунтованих дій сторони».

Від позивача ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, до якого всупереч ч. 4 ст. 360 ЦПК України не було долучено доказів направлення відзиву іншим учасникам справи, в зв`язку з чим даний відзив відповідно до ч. 4 ст. 183 ЦПК України було повернуто заявнику без розгляду.

В судове засідання учасники справи не з`явилися, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи. Від представника відповідача ОСОБА_1 - Капустіна В.В. надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності на підставі наявних у суду матеріалів та доказів.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що в травні 2023 року ОСОБА_3 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , просила визнати недійсним заповіт, складений ОСОБА_8 від 03 березня 2021 року на користь ОСОБА_1 , посвідчений Другою Білоцерківською державною нотаріальною конторою, зареєстрований у реєстрі за № 1-257, скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом, видане на ім`я ОСОБА_1 , викликати та допитати свідка ОСОБА_10 , призначити по справі посмертну психолого-психіатричну експертизу.

Позов мотивувала тим, що 16 вересня 2006 року уклала шлюб з ОСОБА_8 , розірваний рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 липня 2011 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 у шлюбі було народжено сина ОСОБА_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 її колишній чоловік ОСОБА_8 помер, після його смерті відкрилася спадщина на частку в квартирі за адресою АДРЕСА_1 .

11 квітня ОСОБА_4 звернувся до нотаріальної контори за оформленням своїх спадкових справ, де дізнався, що частки квартири згідно заповіту померлого ОСОБА_8 була оформлена на його сестру ОСОБА_1 , яка отримала свідоцтво про право на спадщину.

Вказувала, що на час смерті ОСОБА_8 його син ОСОБА_4 був зареєстрований разом з батьком та фактично прийняв спадщину. ОСОБА_8 за життя сильно хворів, перебував на стаціонарному лікуванні, зловживав наркотичними засобами. Вважала, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі, а заповіт складено на фоні психічних та поведінкових розладів внаслідок вживання наркотичних речовин, і ОСОБА_8 не міг у повній мірі усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на час складання заповіту 03 березня 2021 року.

Разом з позовною заявою ОСОБА_3 подано клопотання про витребування доказів, в якому позивач просила витребувати у КНП БМР «Білоцерківська міська лікарня № 2», КНП БМР «Білоцерківська міська лікарня № 3», КНП БМР «Білоцерківська міська лікарня № 4» медичну документацію, а саме історію хвороби, медичні картки амбулаторного хворого ОСОБА_8 , медичні картки стаціонарного хворого ОСОБА_8 та інші документи, що стосуються стану здоров`я ОСОБА_8 (а. с. 30 - 31 т. 1).

Також разом із позовною заявою ОСОБА_3 подано клопотання про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи, проведення якої позивач просила доручити експертам КНДІСЕ, на вирішення експертизи поставити наступні питання: чи страждав ОСОБА_8 на час посвідчення заповіту 03 березня 2021 року захворюваннями, які могли виникнути внаслідок тривалого вживання алкогольних та наркотичних засобів, якщо страждав, то якими; чи міг ОСОБА_8 на час складання заповіту 03 березня 2021 року усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними; чи могло тривале вживання алкогольних та наркотичних засобів ОСОБА_8 мати вплив на його самоконтроль та можливість давати критичну оцінку своїм діям на час складання заповіту 03 березня 2021 року. Гарантувала оплату за проведення експертизи (а. с. 33 - 34 т. 1).

Також в травні 2023 року до суду надійшла заява ОСОБА_3 про розгляд справи без її участі, в зв`язку з ускладненням її прибуття до суду (а. с. 43 - 44 т. 1).

Ухвалами Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19 червня 2023 року відкрито провадження в справі в порядку загального позовного провадження, призначено справу до розгляду в підготовчому засіданні на 19 липня 2023 року (а. с. 47), а також задоволено клопотання про витребування доказів (а. с. 49 т. 1).

В підготовче засідання 19 липня 2023 року з`явився представник третьої особи, в порядку ст. 223 ЦПК України підготовче засідання було відкладено судом до 08 серпня 2023 року для повторного повідомлення позивача та відповідача (а. с. 71 - 72 т. 1).

07 серпня 2023 року позивачем ОСОБА_3 було направлено в електронному вигляді на електронну пошту суду пояснення, згідно якого в зв`язку зі збройною агресією рф проти України вона та її неповнолітній син виїхали до Шотландії і не можуть особисто з`являтися в судові засідання, в зв`язку з чим вона надає додаткові письмові пояснення по суті справи. В зв`язку з розглядом даної справи просила викликати і допитати свідка ОСОБА_10 (а. с. 87 - 89 т. 1).

На а. с. 90 т. 1 знаходиться довідка Білоцерківського міськрайонного суду Київської області про те, що підготовче засідання, призначене на 08 серпня 2023 року, знято з розгляду та відкладено до 12 вересня 2023 року (а. с. 90 т. 1).

На рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення, яким позивача викликано в судове засідання на 12 вересня 2023 року, наявна відмітка про отримання судової повістки уповноваженою особою (а. с. 102 т. 1).

28 серпня 2023 року відповідачем ОСОБА_1 в особі представника Капустіна В.В. подано відзив на позовну заяву, в якій відповідачем викладено заперечення проти доводів ОСОБА_3 , а також вказано про попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які відповідач понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи, в розмірі 20000 грн. (а. с. 172 т. 1).

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 вересня 2023 року відкладено підготовче засідання, в якому брав участь представник відповідача ОСОБА_1 - Капустін В.В. , до 03 жовтня 2023 року, явку позивача визнано обов`язковою для вирішення питань щодо учасників справи, призначення експертизи, заявлених свідків, отримання відзиву та подання заяв по суті спору (а. с. 198 - 199 т. 1).

Докази отримання ОСОБА_3 судових повісток з викликом в судове засідання на 03 жовтня 2023 року в матеріалах справи відсутні.

03 жовтня 2023 року підготовче засідання, в якому брав участь представник відповідача ОСОБА_1 - Капустін В.В. , відкладено для повторного виклику позивача до 31 жовтня 2023 року (а. с. 205 т. 1).

03 жовтня 2023 року до суду надійшло клопотання ОСОБА_3 , направлене засобами електронного зв`язку, про проведення судового засідання у режимі відеоконференції, в зв`язку з тим, що вона перебуває за межами України (а. с. 210 - 213 т. 1), задоволене ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 жовтня 2023 року (а. с. 214 - 215 т. 1).

В підготовчому засіданні 04 жовтня 2023 року, в якому брали участь позивач ОСОБА_3 (в режимі відеоконференції) та представник ОСОБА_1 - Капустін В.В. , було залучено до участі в справі третіх осіб ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та відкладено підготовче засідання в зв`язку з їх залученням до 29 листопада 2023 року (а. с. 220 т. 1).

В підготовчому засіданні 29 листопада 2023 року, в якому брали участь позивач ОСОБА_3 (в режимі відеоконференції) та представник ОСОБА_1 - Капустін В.В. , позивач підтримала клопотання про призначення експертизи (а. с. 234 т. 1), яке було частково задоволено ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 листопада 2023 року та призначено у справі судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено експертам Українського науково-дослідного інституту соціальної і судової психіатрії та наркології Міністерства охорони здоров`я України, попереджено експертів про кримінальну відповідальність за ст. 384, 385 КК України. На вирішення експертів поставлено наступні питання: чи страждав ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , станом на момент посвідчення заповіту - 03 березня 2021 року, захворюваннями, які могли виникнути внаслідок тривалого вживання алкогольних та наркотичних засобів, якщо страждав то якими; чи усвідомлював ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , станом на момент посвідчення заповіту - 03 березня 2021 року, значення своїх дій та чи міг керувати ними. Витрати на проведення експертизи покладено на позивача ОСОБА_3 (а. с. 236 - 238 т. 1).

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 березня 2024 року за клопотанням експерта уточнено назву державної установи, якій доручено проведення експертизи (а. с. 4 - 5 т. 2).

01 травня 2024 року до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області надійшов лист Державної установи «Інститут судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України», в якому повідомлялось, що для проведення судово-психіатричної експертизи в зазначеній справі необхідно перерахувати 103060 грн. за вказаними банківськими реквізитами (а. с. 9 т. 2).

Електронним листом Білоцерківського міськрайонного суду Київської області, направленим на особисту електронну адресу ОСОБА_3 , позивача повідомлено про необхідність оплати експертизи (а. с. 10 т. 2).

14 серпня 2024 року матеріали справи повернуто до суду без виконання ухвали суду в зв`язку з неоплатою експертизи (а. с. 15 т. 2).

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 вересня 2024 року поновлено провадження в справі та призначено підготовче засідання на 01 жовтня 2024 року (а. с. 17 т. 2).

10 вересня 2024 року до суду надійшло клопотання ОСОБА_3 , направлене засобами електронного зв`язку, про залишення позову без розгляду (а. с. 19 - 20 т. 2).

01 жовтня 2024 року представником ОСОБА_1 - Капустіним В.В. подано заяву про проведення судового засідання у його відсутності, також повідомляв, що докази понесених ОСОБА_1 судових витрат на оплату правничої допомоги будуть надані додатково в строки, передбачені ч. 8 ст. 141 ЦПК України (а. с. 36 т. 2).

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01 жовтня 2024 року позов ОСОБА_3 залишено без розгляду з підстав, передбачених п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, оскільки позивач подала заяву про залишення позову без розгляду до початку розгляду справи по суті (а. с. 38 - 40 т. 2).

03 жовтня 2024 року представником ОСОБА_1 - Капустіним В.В. направлено до суду заяву про долучення доказів на підтвердження розміру судових витрат та ухвалення додаткового рішення, посилаючись на те, що 08 серпня 2023 року між ОСОБА_1 та адвокатом Капустіним В.В. був укладений договір про надання правничої (правової) допомоги № 327, відповідно до якого сторони дійшли згоди щодо вартості надання послуг адвоката, залежно від їх видів.

З метою надання правничої допомоги ним було надано консультацію та підготовлено відзив на позовну заяву ОСОБА_3 , що призвело до витрат ОСОБА_1 в сумі 2000 грн. Крім того, оскільки в межах надання правової допомоги передбачалась участь адвоката в судовому процесі, у відзиві одразу було зроблено заяву про те, що обґрунтування понесених судових витрат та належні докази цьому будуть подані додатково у строки, передбачені ч. 8 ст. 141 ЦПК України. Проте 12 вересня 2024 року ОСОБА_3 направила до суду клопотання про залишення її позову без розгляду.

Наводив зміст ч. 5, 6 ст. 142, ч. 9 ст. 141 ЦПК України, зазначав, що відповідач очікувала понести витрати на оплату правничої допомоги у суді першої інстанції в сумі близько 20000 грн. Справа розглядалась більше року. За час розгляду справи суд неодноразово відкладав підготовче засідання в справі з причин неявки позивача, яка брала участь лише у двох із них 31 жовтня та 29 листопада 2023 року, причому в засіданні 29 листопада 2023 року подала клопотання про проведення судово-психіатричної експертизи та гарантувала її оплату. Проте, коли експертною установою було направлено рахунок на оплату експертизи, ОСОБА_3 вирішила його не сплачувати, в зв`язку з чим матеріали справи було повернуто до суду без виконання. В подальшому, коли суд вчергове призначив підготовче засідання, ОСОБА_3 подала клопотання про залишення позовної заяви без розгляду.

Вважав такі дії позивача необґрунтованими та нічим іншим, як зловживанням процесуальними правами, що призвело не лише до втрати судом часу, а й до фінансових втрат відповідача, пов`язаних з витратами на правничу допомогу.

До заяви додано копію договору про надання правничої (правової) допомоги № 327 від 08 серпня 2023 року з додатком, у якому ОСОБА_1 та адвокат Капустін В.В. дійшли згоди щодо вартості надання послуг (виконання робіт) адвоката в залежності від виду послуг; копію детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, від 03 жовтня 2024 року, серед яких: 08 серпня 2023 року консультація з вивченням документів, 500 грн., 22 серпня 2023 року складання відзиву, 1500 грн., 12 вересня 2023 року участь у підготовчому засіданні в суді першої інстанції, 6000 грн., 03 жовтня 2023 року, 31 жовтня 2023 року, 29 листопада 2023 року - участь у наступному судовому засіданні в суді першої інстанції, по 1600 грн. кожне; 24 листопада 2023 року - клопотання про ознайомлення з матеріалами справи, 500 грн.; акт приймання-передачі виконаних робіт за договором, складений 03 жовтня 2024 року, квитанції до прибуткового касового ордера № 11 від 22 серпня 2023 року на суму 2000 грн. та № 16 від 03 жовтня 2024 року на суму 11300 грн.

Відмовляючи ОСОБА_1 в задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення щодо судових витрат, суд першої інстанції виходив із відсутності належних доказів на підтвердження того, що позивачем допущено зловживання процесуальними правами шляхом подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору, у спорі, який має очевидно штучний характер або подання позову до не належного відповідача та без будь-яких належних чи допустимих доказів, та з відсутності підстав для визнання дій позивачки необґрунтованими, оскільки звернення позивача до суду за захистом порушеного права, а також її дії, направлені на такий захист, не можуть свідчити про зловживання нею своїми процесуальними правами, і такі дії не можуть вважатися необґрунтованими та тягнути за собою обов`язок відшкодувати понесені відповідачем витрати на правову допомогу.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи таке.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша, друга статті 133 ЦПК України).

Відповідно до частини п`ятої статті 142 ЦПК України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Згідно з частиною шостою статті 142 ЦПК України у випадках, встановлених частинами третьою-п`ятою цієї статті, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, рішення про задоволення позову у зв`язку з його визнанням, за умови дотримання відповідною стороною вимог частини дев`ятої статті 141 цього Кодексу.

Відповідно до частини дев`ятої статті 141 ЦПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Згідно з частинами першою та другою статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: 1) подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення; 2) подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями; 3) подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер; 4) необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою; 5) укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі.

В постанові Верховного Суду від 26 липня 2024 року в справі № 736/1209/20 (провадження № 61-8735св24) викладено правовий висновок, згідно якого, виходячи із системного тлумачення положень частин п`ятої, шостої статті 142, частини дев`ятої статті 141 ЦПК України, необґрунтовані дії позивача як підстава для компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних із розглядом справи, відповідно до частини п`ятої статті 142 ЦПК України передбачають свідомі недобросовісні дії позивача, які свідчать про зловживання процесуальними правами.

Для стягнення здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідачу згідно з процесуальним обов`язком доказування необхідно довести, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені у ході розгляду справи та в чому вони полягали, зокрема, але не виключно: чи діяв позивач недобросовісно та пред`явив необґрунтований позов; чи систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - ущемлення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується.

Такого ж висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постановах від 26 вересня 2018 року у справі № 148/312/16-ц (провадження № 61-24189св18), від 28 січня 2019 року у справі № 619/1146/17-ц (провадження № 61-44038св18), від 02 грудня 2020 року у справі № 202/2600/15-ц (провадження № 61-6264св20), від 17 грудня 2020 року у справі № 758/12381/18-ц (провадження № 61-15039св20), від 14 січня 2021 року у справі № 521/3011/18 (провадження № 61-10254св20), від 18 вересня 2023 року в справі № 711/64/23 (провадження № 61-8686св23), від 26 липня 2024 року в справі № 736/1209/20 (провадження № 61-8735св24), від 30 липня 2024 року в справі № 522/4956/17 (провадження № 61-1486св24), від 11 грудня 2024 року в справі № 440/295/19 (провадження № 61-17916св23).

Згідно правових висновків Верховного Суду в постанові від 18 вересня 2023 року в справі № 711/64/23 (провадження № 61-8686св23), звернення позивача до суду за захистом порушеного права, а також його дії, направлені на такий захист, не можуть свідчити про зловживання ним своїми процесуальними правами, його дії, направлені на захист своїх прав, не можуть вважатися необґрунтованими та тягнути за собою його обов`язок відшкодувати понесені відповідачем витрати на правову допомогу. З системного тлумачення положень частин п`ятої, шостої статті 142, частини дев`ятої статі 141 ЦПК України виходить, що необґрунтовані дії позивача як підстава для компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідно до частини п`ятої статті 142 ЦПК України, передбачають свідомі недобросовісні дії позивача, які свідчать про зловживання процесуальними правами.

На аналогічні правові висновки, відмовляючи в задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення щодо судових витрат, посилався суд першої інстанції, їх підтримання Верховним Судом свідчить про сталість судової практики касаційного суду з цього питання, а доводи апеляційної скарги, що правова позиція, врахована судом першої інстанції, не є останньою (актуальною), є безпідставними та відхиляються апеляційним судом.

У свою чергу, залишення заяви без розгляду на підставі заяви позивача - це форма закінчення розгляду справи без ухвалення рішення. Зазначена процесуальна дія - це диспозитивне право позивача, передбачене нормами ЦПК України. При цьому суд не перевіряє підстави подання такої заяви.

Отже, саме по собі подання заяви про залишення позову без розгляду не є необґрунтованими діями позивача, так як це є його диспозитивним правом, передбаченим нормами ЦПК України, яке не містить обмежень в його реалізації.

Звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим статтями 55, 124 Конституції України, є безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову.

Схожі правові висновки викладено в постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року в справі №148/312/16-ц, від 30 червня 2022 року в справі № 753/1625/21 (провадження № 61-21300св21), від 26 липня 2024 року в справі № 736/1209/20 (провадження № 61-8735св24).

Апеляційний суд не може погодитись з безпідставними доводами апеляційної скарги, що справа розглядалася більше року, позаяк відповідачем не враховано строк зупинення провадження в справі в зв`язку з призначенням експертизи, який тривав з 29 листопада 2023 року по 02 вересня 2024 року.

Також не свідчать про необґрунтованість дій позивача та зловживання нею процесуальними правами доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції неодноразово відкладав підготовче засідання в справі з причин неявки позивача, яка брала участь лише у двох з цих засідань, з огляду на те, що ОСОБА_3 одразу з позовом було подано заяву про розгляд справи у її відсутності в зв`язку з ускладненням прибуття до суду, в подальшому надано додаткові пояснення, згідно яких вона перебуває за межами України, а після визнання судом явки позивача обов`язковою нею подано клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, та відповідно ОСОБА_3 після задоволення цього клопотання приймала участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані аргументи відповідача в апеляційній скарзі, що дії позивача, що безпідставно збільшують час розгляду справи в суді, можуть і мають бути розцінені як необґрунтовані і такі, що суперечать завданню цивільного судочинства, і відповідно до ст. 44 ЦПК України є зловживанням процесуальними правами, з огляду на те, що відповідачем не доведено, що дії ОСОБА_3 безпідставно збільшили час розгляду справи в суді.

Не є такими діями заявлення позивачем клопотання про призначення в справі судово-психіатричної експертизи, оскільки відповідна дія є процесуальним правом позивача і способом формування доказової бази, необхідної для вирішення спору про визнання недійсним правочину, вчиненого особою, яка, згідно доводів позивача, не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Так, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 105 ЦПК України призначення експертизи судом є обов`язковим за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи.

Доводи відповідача в апеляційній скарзі, що у даній справі мають місце необґрунтовані дії позивача, яка в позовній заяві повідомляла про необхідність проведення експертизи, заявила відповідне клопотання про призначення експертизи, яке було задоволено судом, однак в подальшому від оплати експертизи відмовилась та подала заяву про залишення заяви без розгляду, відхиляються апеляційним судом як необґрунтовані, з огляду на те, що ОСОБА_3 не відмовлялася від позову, а подала заяву про залишення позовної заяви без розгляду, що є беззаперечним правом особи, яка розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідачем в межах апеляційної скарги не доведено, що позивач, всупереч п. 2 ч. 2 ст. 43, ч. 1 ст. 44 ЦПК України, як учасник справи, не сприяла своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи, та що вона не користувалася добросовісно процесуальними правами, а зловживала ними.

Доводи апеляційної скарги, що у своїй сукупності такі юридичні факти, як систематичні неявки позивача в судові засідання, її ухилення від оплати експертизи за гарантованим нею же особистим зобов`язанням й подальше подання нею клопотання про залишення позову без розгляну переконливо і недвозначно свідчать про відверте зловживання нею своїми процесуальними правами, є нічим не підтвердженими припущеннями, які відхиляються апеляційним судом.

Апеляційний суд також враховує, що в позовній заяві ОСОБА_3 зазначено про попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, в тому числі проведення психолого-психіатричної експертизи позивачем орієнтовно оцінено в розмірі 6000 грн.

Натомість, в повідомленні Державної установи «Інститут судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України» від 22 квітня 2024 року зазначено, що для проведення судово-психіатричної експертизи в зазначеній справі необхідно перерахувати 103060 грн. за вказаними банківськими реквізитами, що вочевидь перевищує розмір судових витрат, які очікувала понести позивач.

Не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що ані процесуальний закон, ані правові позиції Верховного Суду не містять будь-яких вказівок на необхідність застосування Глави 9 ЦПК України до спірних правовідносин в розрізі встановлення зловживання стороною процесуальними правами, і що в оскаржуваній ухвалі суд першої інстанції сам визнає факт, що процесуальним законом не визначено поняття «необґрунтованих дій сторони».

Посилання відповідача в апеляційній скарзі, що пред`являючи позов, ОСОБА_3 мала протиправну мету, адже намагалась позбавити відповідача майна всупереч волі спадкодавця ОСОБА_8 , є припущеннями та відхиляються апеляційним судом, оскільки стосуються суті спору та входять до предмету доказування.

Доводи апеляційної скарги, що відповідач позбавлена можливості отримати відшкодування понесених витрат на правничу допомогу в зв`язку із зверненням позивача з позовом до суду в інший спосіб, зокрема, внаслідок розгляду справи по суті, а відмова у відшкодуванні понесених відповідачами витрат на правничу допомогу, враховуючи відкриття провадження в справі, є порушенням принципу відшкодування судових витрат сторони та є несправедливою, не є самі по собі підставою для задоволення заяви про ухвалення додаткового рішення щодо судових витрат, за умов недоведеності відповідачем необґрунтованих дій ОСОБА_3 .

Враховуючи наведене, ухвала суду першої інстанції, якою не встановлено необґрунтованих дій позивача, не суперечить правовим висновкам Верховного Суду, на які посилався відповідач в апеляційній скарзі, викладеним в постанові від 15 вересня 2021 року в справі № 902/136/21, та від 16 лютого 2023 року в справі № 917/243/22.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, зводяться до незгоди з ухвалою та не можуть бути підставою для скасування ухвали суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена із додержанням вимог закону і не може бути скасована з підстав, що викладені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Капустіним Віталієм Володимировичем , залишити без задоволення.

Ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.