Провадження 2/193/27/25
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

03 березня 2025 року сел.Софіївка

Софіївський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Кравченко Н.О.,

секретаря судового засідання Ратушної В.В.,

за участю: позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2 ,

представника третьої особи: Тараненко М.С. (в режимі відеоконференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в сел. Софіївка Дніпропетровської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Софіївської селищної ради в особі селищного голови Сегедія Петра Юрійовича , третя особа яка не заявляє самостійних вимог Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, про захист порушених прав та законних інтересів шляхом визнання розпорядження про звільнення з роботи незаконним та скасування; стягнення заборгованості за рішенням суду, що набрали законної сили; стягнення середнього заробітку за весь час затримки видачі копії розпорядження про звільнення та проведення повного, остаточного розрахунку по дату фактичного звільнення, видачі неналежно оформленої трудової книжки; стягнення податку, збору; стягнення компенсації прострочених зобов`язань та інфляційних витрат; стягнення сукупної моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до Софіївської селищної ради в особі селищного голови Сегедія Петра Юрійовича про захист порушених прав та законних інтересів шляхом визнання розпорядження про звільнення з роботи незаконним та скасування; стягнення заборгованості за рішенням суду, що набрали законної сили; стягнення середнього заробітку за весь час затримки видачі копії розпорядження про звільнення та проведення повного, остаточного розрахунку по дату фактичного звільнення, видачі неналежно оформленої трудової книжки; стягнення податку, збору; стягнення компенсації прострочених зобов`язань та інфляційних витрат; стягнення сукупної моральної шкоди. Згідно ухвали судді Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07.12.2023 справа за підсудністю направлена до Софіївського районного суду Дніпропетровської області та передана у провадження судді Софіївського районного суду Дніпропетровської області Кравченко Н.О. згідно протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 11.01.2024.

12.01.2024 від позивача ОСОБА_1 до Софіївського районного суду Дніпропетровської області надійшла заява про відвід всьому складу суддів Софіївського районного суду Дніпропетровської області із клопотанням про розгляд заяви у її відсутність. Ухвалою Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 15.01.2024 року у задоволенні заяви про відвід відмовлено.

Ухвалою Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 17.01.2024 року позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 30.01.2024 позовну заяву повернуто позивачу.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 22.05.2024 року ухвалу Софіївського районного суду від 30.01.2024 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду .

Позов неодноразово уточнювався розрахунками. Згідно остаточних позовних вимог позивач просить: визнати Розпорядження сільського голови Новоюлівської сільської ради № 8-к від 26.05.2015 р. про звільнення з роботи ОСОБА_1 незаконним та скасувати його; зобов`язати Софіївську селищну раду Криворізького району Дніпропетровської області смт.Софіївка, Софіївського району, пош. інд. 53100 Дніпропетровської області бульвар Шевченка 19, внести запис до трудової книжки № НОМЕР_1 ОСОБА_1 , зазначивши датою звільнення з роботи з посади директора КП «Відродження плюс» новий день фактичної видачі копії розпорядження про звільнення, письмового повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільненні, належно оформленої трудової книжки № НОМЕР_1 ; зобов`язати Софіївську селищну раду Криворізького району Дніпропетровської області смт.Софіївка. Софіївського району, пош. інд.53100 Дніпропетровської області бульвар Шевченка 19 надати відомість з нарахування повного, остаточного розрахунку при звільнені ОСОБА_1 з роботи з посади директора КП «Відродження плюс» (починаючи з 09 липня 2013 р. визначеної судовими рішеннями суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, вказавши суму відрахованих податків, зборів та суму до сплати); стягнути із Софіївської селищної ради Криворізького району Дніпропетровської області кошти на користь ОСОБА_1 суму залишеного боргу за судовими рішеннями що набрали законної сили за період з 09 липня 2013 р. по 25 червня 2015 р., у розмірі 24536,59 грн. (двадцять чотири тисячі п`ятсот тридцять шість гривень 59 копійок), після вже відрахованих з неї передбачених законом податків та обов`язкових платежів, але не сплачених; стягнути із Софіївської селищної ради Криворізького району Дніпропетровської області кошти на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, за період з 26 червня 2015 р. по день видачі копій розпоряджень про припинення дії контракту від 14.01.2011р. та про звільнення з роботи, виплати повного, остаточного розрахунку по дату фактичного звільнення та належно оформленої трудової книжки № НОМЕР_1 , розмір до дня ухвалення рішення, складає 589375,24 грн., після вже відрахованих з неї передбачених законом податків та обов`язкових платежів». В судовому засіданні уточнено: по дату винесення рішення 21.02.2025 року; стягнути із Софіївської селищної ради Криворізького району Дніпропетровської області кошти на користь ОСОБА_1 компенсацію прострочених зобов`язань 3 % на суму 34378,70 коп. за час затримки виконання зобов`язань покладених вищезазначеними судовими рішеннями за період з 09.07.2013 р. по день винесення рішення у розмірі 88694,92 грн.; зобов`язати Софіївську селищну раду Софіївського району Дніпропетровської області виконати обов`язок Новоюлівської сільської ради - подати відомості по ОСОБА_1 до Пенсійного фонду та податкової для підтвердження повного трудового (страхового ) стажу роботи в КП «Відродження плюс» вказавши у звітностях усі суми нарахованого середнього заробітку, утриманих податків, зборів за період з 09 липня 2013 року по день видачі копії розпорядження про звільнення та належно оформленої трудової книжки № НОМЕР_1 ; стягнути із Софіївської селищної ради Криворізького району Дніпропетровської області кошти на користь Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, яка вчинялася шляхом не виконання затвердженого Міністерством фінансів України від 23.04.2015 № 460/26905 порядку Пенсійного фонду України, формування та подання страхувальниками звіту - не сплаченого пенсійного податку з нарахованого заробітку ОСОБА_1 починаючи з 09 липня 2013 р., до дня ухвалення рішення 21217,51 грн.; стягнути із Софіївської селищної ради Криворізького району Дніпропетровської області кошти на користь Головного управління державної податкової служби України в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, яка вчинялася шляхом не виконання ст. ст. 36, 64, 176 п.171.1 ст.171, Податкового кодексу України - не сплачено прибуткового податку з нарахованого заробітку ОСОБА_1 починаючи з 09 липня 2013 р., до дня винесення судового рішення 106087,54 грн.; стягнути із Софіївської селищної ради Криворізького району Дніпропетровської області кошти на користь державного бюджету в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, яка вчинялася шляхом не виконання обов`язку - не сплачено Військового збору 1.5% з усієї нарахованої ОСОБА_1 суми середнього заробітку за період з 26.06.2015 р. до дня винесення рішення 8840,63грн (1,5%)+1294,24грн.(5%); стягнути із Софіївської селищної ради Криворізького району Дніпропетровської області кошти на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди, яка вчинялася шляхом не виконання обов`язку Новоюлівської сільської ради, статті 124 Конституції України - несплати вже встановленої судовими рішеннями суми і не відшкодованої раніше, у розмірі - 1420,02 гри. (одна тисяча чотириста двадцять гривен, 02 копійки ); стягнути із Софіївської селищної ради Криворізького району Дніпропетровської області кошти на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди, яка заподіяна занадто тривалим порушенням прав та законних інтересів, факт якого підтверджено наведеними у тексті даної позовної заяви невиконаними судовими рішеннями що набрали законної сили та законами, що стало наслідком моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають додаткових зусиль для організації свого життя, яку вона мінімально оцінює в розмірі - 300 000,00 (триста тисяч) гривень; звільнити ОСОБА_1 від сплати судового збору на підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір». П.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (забезпечення доступу до правосуддя), а судові витрати. які належать оплаті покласти на відповідача за даним позовом - Софіївську селищну раду; зобов`язати Головне управління державної казначейської служби України у Дніпропетровській області прийняти до виконання судове рішення, яке буде постановлене за розглядом даного позову, в частинах стягнення з бюджету Софіївської селищної ради Криворізького району Дніпропетровської області смт.Софіївка, Софіївського району, пош. ІНД. АДРЕСА_1 кошти на відшкодування матеріальної та моральної шкоди на користь ОСОБА_1 та держави; ураховуючи статті 116, 117, 47, 235, 240-1 Кодексу Законів про Працю України, п. 4.1 та п. 4.2 Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників» та інші фактичні обставини наведені в тексті даної позовної заяви підтверджені доказами, визнати причини пропуску строку звернення ОСОБА_1 із позовною заявою від 01.12.2023 р. про захист порушених прав та законних інтересів шляхом визнання розпорядження про звільнення з роботи незаконним та скасувати його; стягнення заборгованості за рішеннями суду що набрали законної сили; стягнення середнього заробітку за весь час затримки видачі копії розпорядження про звільнення та проведення повного, остаточного розрахунку по дату фактичного звільнення, видачі належно оформленої трудової книжки; стягнення податку, збору; стягнення компенсації прострочених зобов`язань та інфляційних втрат; стягнення відшкодування сукупної моральної шкоди. - поважними та поновити строк на подання позовної заяви. Позов обґрунтований тим, що Рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 07 квітня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Новоюлівської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області, КП «Відродження плюс» про стягнення компенсації за невикористані відпустки та оплати вимушеного прогулу за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі та відшкодування моральної шкоди позов задоволено частково. Стягнуто з КП «Відродження плюс» на користь ОСОБА_1 5 616,10 грн компенсації за невикористані відпустки. У решті позову відмовлено. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 травня 2015 року рішення районного суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення оплати вимушеного прогулу за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі та відшкодування моральної шкоди скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення, яким стягнуто з Новоюлівської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області на користь ОСОБА_1 15 392 грн на відшкодування вимушеного прогулу за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 05 листопада 2014 року до 19 травня 2015 року та 200 грн на відшкодування моральної шкоди. Також , рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 07.04.2015 позовні вимоги ОСОБА_1 до Новоюлівської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області, комунального підприємства «Відродження плюс» в особі директора Мартилоги Олександра Станіславовича про стягнення компенсації за невикористану відпустку та оплати вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду про поновлення на роботі та компенсація моральної шкоди задоволено частково. Стягнуто з комунального підприємства «Відродження плюс» на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористані відпустки у розмірі 5616,10 грн., після відрахування з передбачених законом податків та обов`язкових платежів. У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено як необґрунтованих. Стягнуто з комунального підприємства «Відродження плюс» в дохід держави судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп. Набрало сили 19.05.2015. 20 травня 2015 року ОСОБА_1 звільнена з посади директора КП «Відродження плюс» за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України. Під час проведення звільнення не проведено остаточний повний розрахунок, не проведено відповідних страхових виплат, податків та зборів. Згідно трудової книжки, отриманої 11.10.2016 року не внесено правильний запис про поновлення на роботі. Такими незаконними діями відповідача позивача було позбавлено права на зарахування повного трудового (страхового ) стажу, що вплине на обрахування пенсійного забезпечення. Зазначено, що на звернення позивача до працедавця (правонаступника) Софіївської селищної ради про внесення дати звільнення, видачі копії розпорядження про припинення дії контракту, копію розпорядження про звільнення та письмовий розрахунок при звільненні їй було направлено листа та не виконано вимоги. Посилаючись на невиконання рішень Софіївського районного суду від 04.11.2014 та 07.04.2015 рр., позивач вимагає виконання судових рішень правонаступником Софіївською селищною радою згідно ст. 2,124 Конституції України, ст.ст. 116,117, 235 КЗпП та Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників». Вважає, що оскільки до дати винесення рішення цим судом, позовні вимоги не виконані позивач має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу та вважається такою, що не звільнена по цей час, про що необхідно внести відповідний запис до трудової книжки. Моральна шкода обґрунтована тривалістю порушення прав працівника розпоряджатися коштами, які належать позивачу. Пропуск строку обґрунтований поданням позову у кримінальному провадженні, але згодом звернення в порядку цивільного провадження. Таким чином, до стягнення з відповідача заявлена загальна сума стягнення 1 176 984,02 грн.

02 липня 2024 року представник відповідача Софіївської селищної ради Криворізького району Дніпропетровської області подав відзив на позов ОСОБА_1 та просить в позовних вимогах відмовити повністю. В обґрунтування якого зазначив, що рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 04 листопада 2014 року виконано частково, а саме прийнято розпорядження Новоюлівського сільського голови від 29.01.2015 №1-к «Про поновлення на роботі» ОСОБА_1 ; стягнуто з комунального підприємства «Відродження плюс» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 39664,0 грн., після відрахування з неї передбачених законом податків та обов`язкових платежів. Щодо стягнення з КП «Відродження плюс» на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди в сумі 2000,00 грн. рішення виконано частково, провадження закрите, що підтверджується постановою про закінчення виконавчого провадження від 09.12.2015 ВП 46337109. По справі 193/2482/14-ц рішення Софіївського районного суду від 07 квітня 2015 року виконано частково, а саме: вирішено стягнути з Комунального підприємства «Відродження плюс» на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористані відпустки у розмірі 5616,10 грн. після відрахування з неї передбачених законом податків та обов`язкових платежів. Провадження закрите, що підтверджується постановою про закінчення виконавчого провадження від 09.12.2015 ВП 47784891. За рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 травня 2015 року по справі № 193/2482/14-ц стягнуто з Новоюлівської сільської ради на користь ОСОБА_1 15392,00 грн в рахунок відшкодування вимушеного прогулу за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі та 200,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. Рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.11.2016 (з урахуванням ухвали від 25.01.2017 про виправлення описки) рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 травня 2015 року скасоване, а рішення Софіївського районного суду від 07.04.2015 залишено в силі. По справі 193/706/15-ц. рішенням Софіївського районного суду від 25 червня 2015 року вирішено: стягнути з Новоюлівської сільської ради на користь ОСОБА_1 кошти за час вимушеного прогулу з 20 травня 2015 р. до дня встановлення рішення, а саме по 25 червня 2015 р. в розмірі 3078,40 грн. після відрахування з неї передбачених законом податків та обов`язкових платежів. Стягнуто з Новоюлівської сільської ради на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 150,00 грн. Софіївська селищна рада інформацією щодо виконання рішення суду в цій частині, відкриття/закриття виконавчого провадження не володіє. Відповідні провадження до Софіївської селищної ради не надходили. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 вересня 2017 року встановлено, що трудова книжка із серійним номером АВ № 657525 від 05 березня 2008 року вилучена на підставі протоколу огляду від 20 липня 2015 року, складеного слідчим СВ Софіївського РВ ГУ МВС України в Дніпропетровській області; 24 жовтня 2016 року заступник начальника СВ Софіївського відділення поліції Дніпродзержинського відділу поліції ГУНП України в Дніпропетровській області майор поліції Сидорський Д.В. на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України постановив закрити кримінальне провадження №0000223 від 23 квітня 2015 року за фактом підробки ОСОБА_1 трудової книжки за ознаками ст. 358 ч. 1 КК України, закрити - у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. Повернути ОСОБА_1 вилучений в ході слідства дублікат трудової книжки НОМЕР_2 ; на цей час вказана трудова книжка знаходиться на зберіганні у ОСОБА_1 . Позивач у позовній заяві від 01.12.2023 також підтверджує факт отримання зазначеної трудової книжки у жовтні 2016 року. Провадження по справі 193/706/15-ц закінчене прийняттям постанови Верховного суду від 13 листопада 2019 року, яким рішення Софіївського районного суду від 25 червня 2015 року залишено в силі. По закінченню провадження по справі позивач не надала трудову книжку до Новоюлівської сільської ради для внесення відповідних записів. Доказів протилежного позивачем не надано. Позивач лише у жовтні 2023 року звернулася до Софіївської селищної ради, як правонаступника Новоюлівської сільської ради, із заявою про внесення записів до трудової книжки НОМЕР_2 . Заява задоволена, що підтверджується листами від 09.11.2023 № 2814 та від 30.11.2023 № 2990 з відміткою про отримання. Позивач у жовтні 2016 року знала про те, що записи в трудову книжку не внесені, але зволікала. Вважають. що протягом строку провадження по справі №193/706/15-ц та зокрема з жовтня 2016 року по листопад 2023 року затримка внесення записів до трудової книжки НОМЕР_2 та видача її позивачу із належними записами сталася не з вини Новоюлівської сільської ради, а тим паче не з вини Софіївської селищної ради. Крім того, позивач стверджує, що за її заявою від 20.05.2015 про звільнення не було видано розпорядження про припинення дії контракту від 14.01.2011 між Новоюлівською сільською радою та нею, не було видано розпорядження про її звільнення з посади директора КГІ «Відродження плюс», не ознайомлено з цим розпорядженням під розпис. Розпорядженням Новоюлівського сільського голови від 17.02.2015 № 2-к «Про звільнення з роботи» ОСОБА_1 звільнена за власним бажанням. Другим пунктом цього розпорядження розірвано контракт від 14.01.2011 між ОСОБА_1 та Новоюлівською сільською радою. На виконання рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 травня 2015 року по справі № 193/706/15-ц видане розпорядження Новоюлівського сільського голови від 26.05.2015 № 8-к «Про зміну дати звільнення ОСОБА_1 » Вимоги позивача стягнути з Софіївської селищної ради суми залишеного боргу за судовими рішеннями, середній заробіток за час вимушеного прогулу, компенсацію прострочених зобов`язати подати відомості до Пенсійного фонду та податкової є безпідставними, надуманими, необґрунтованими та незаконними. П. 10 ч. 4 та ч. 5 ст. 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що сільський голова призначає на посади та звільняє з посад керівників відділів, управлінь та інших виконавчих органів ради, підприємств, установ та організацій, що належать до комунальної власності відповідних територіальних громад, крім керівників дошкільних, загальноосвітніх та позашкільних навчальних закладів та несе персональну відповідальність за здійснення наданих йому законом повноважень. Відповідно вказаним правовим нормам роботодавцем, а відповідно і юридичною особою, яка оплачує роботу директора КП «Відродження плюс» являється не Новоюлівська сільська рада, а саме комунальне підприємство. Така правова позиція викладена і у рішенні Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 07.04.2015 по справі № 193/2482/14-ц, яке залишено в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.11.2016. Софіївська селищна рада є правонаступником Новоюлівської сільської ради і не є правонаступником Комунального підприємства «Відродження плюс». Новоюлівська сільська рада не була роботодавцем для ОСОБА_1 і не зобов`язана була вести бухгалтерський облік Комунального підприємства «Відродження плюс». Фактично позивач повторно звернулася до суду з приводу трудових спорів, які по суті вирішено судами у справах №№ 193/706/15-ц, 193/2482/14-ц, 193/942/13-ц, при цьому значно збільшивши суми своїх позовних вимог. Вважають, що позивач, знаючи, як вона вважає, про порушене право, навмисно, з метою отримати якомога більші матеріальні надходження не зверталася до суду, зволікаючи понад 5 років. Вважають, що позивач навмисне вчиняє дії з наміром завдати шкоди Софіївській селищній раді, зобов`язавши сплатити значні суми коштів, які не передбачені у бюджеті Софіївської селищної територіальної громади, а також зловживає своїм право. Сума компенсації за невикористану відпустку у розмірі 5616,10 грн. нарахована та встановлена рішенням Софіївського районного суду від 07.04.2015 по справі № 193/2482/14-ц, яке набрало законної сили 16.11.2016 . Кошти за вимушений прогул у розмірі 3078,40 грн нараховані та встановлені рішенням Софіївського районного суду від 25.06.2015 по справі № 193/706/15-ц, яке згідно постанови Верховного суду від 13.11.2019 залишено в силі. Про виплачені суми, що підлягали стягненню згідно виконавчих листів, про закриття виконавчого провадження, позивач була повідомлена відділом державної виконавчої служби Софіївського РУЮ протягом 2014-2015 років в межах виконавчих проваджень №№ 46337109. 46337210. 47784891. Таким чином позивач мала копії розпоряджень про звільнення та повідомлення про нараховані/ виплачені суми, але до суду протягом строків позовної давності не зверталася. Позивач у позовній заяві від 01.12.2023 визнає, що нею пропущений строк звернення до суду. Поважність причин пропуску строку звернення до суду позивач обґрунтовує тим, що вона чекала захисту прав в порядку кримінального судочинства по справам, які розпочаті зокрема у 2014 році . Таким чином у позивача відсутні поважні причини, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами (а.с. 157-166 том.1, а.с.3,4 том.2).

В судовому засіданні позивач підтримала уточнені позовні вимоги в повному обсязі, додавши розрахунок на період по день винесення рішення 21.02.2025р. в розмірі 1 176 984, 01 грн.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позову, надав пояснення аналогічні викладеним у письмових запереченнях та відзиві на позов.

Представник третьої особи надав письмові пояснення, в яких зазначив, що Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області (далі Головне управління) ухвалою від 05.11.2024 залучене до участі в справі № 211/7851/23 в якості третьої особи без самостійних вимог, ознайомившись із матеріалами справи за позовом ОСОБА_1 , вважає позов таким що не підлягає задоволенню з наступних підстав: по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа). Згідно зі статтею 20 ЦПК об`єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом не допускається. Рядом позовних вимог передбачено, що позивач просить суд визнати акти органу місцевого самоврядування в межах правового трудових відносин незаконними та скасувати їх, стягнути заборгованість за рішеннями суду, що набрали законної сили (фактично позивач зазначає про бездіяльність органу місцевого самоврядування), стягнення середнього заробітку за весь час затримки видачі копії розпорядження про звільнення та проведення повного, остаточного розрахунку по дату фактичного звільнення, видачі належно оформленої трудової книжки; стягнення податку, збору; стягнення компенсації прострочених зобов`язань та інфляційних витрат; стягнення відшкодування сукупної моральної шкоди. Головне управління звертає увагу суду на наступну практику Великої Палати Верховного Суду, зокрема на висновки, викладені у наступних постановах: Постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 146/579/16- ц (провадження № 14-227цс18): - Спір про внесення змін до запису в трудовій книжці, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, що спричинені звільненням з посади у зв`язку із закінченням повноважень голови сільради на підставі Закону «Про місцеве самоврядування в Україні» та Закону «Про добровільне об`єднання територіальних громад» є публічно-правовим та підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки він виник щодо звільнення з публічної служби, а тому не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства; спір особи, звільненої з посади заступника голови селищної ради до селищної ради (органу місцевого самоврядування) про поновлення на роботі, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу є публічно-правовим і підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. Позивач обіймала помаду директора зазначеного комунального підприємства, отже була наділена перерахованими повноваженнями. Комунальне підприємство «Відродження Плюс» (далі КП «Відродження Плюс»), яке наразі перебуває у стані припинення, було засноване Новоюлівською сільською радою, правонаступником якої є Софіївська сільська рада. Відтак, юридична особа - КП «Відродження Плюс» утворена органом місцевого самоврядування. Згідно положень статті 21 КАС України, вимоги про відшкодування шкоди можуть бути розглянуті в порядку адміністративного судочинства за правилами, встановленими КАС України, якщо такі вимоги стосуються шкоди, завданої протиправними діями (бездіяльністю), рішеннями суб`єкта владних повноважень, і заявлені в одному провадженні з вимогами щодо вирішення публічно-правового спору, а у іншому випадку позовні вимоги про стягнення матеріальної шкоди з огляду на положення ст.ст. 2,4,16 ЦПК України підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства за правилами встановленими ЦПК України. Таким чином, Головне управління доходить висновку, що позивачем помилково визначено юрисдикцію щодо зазначеного спору у співвідношенні до позовних вимог, приведених у прохальній частині позову. Щодо залучення Головного управління третьою особою Окремим пунктом прохальної частини позову, а саме п. 17 позивач зазначає про необхідність зобов`язання Головного управління прийняти до виконання судове рішення, яке буде постановлене за розглядом даного позову в частині стягнення з бюджету Софіївської СР коштів на відшкодування матеріальної та моральної шкоди на користь позивача та держави. Головне управління зазначає про відсутність правових підстав щодо задоволення зазначеної вимоги з огляду на те, що ця вимога заявлена для уникнення можливих, прогнозованих майбутніх дій, які позивач помилково та передчасно вважає протиправними, з огляду на вимогу зобов`язального характеру всупереч нормам зокрема Конституції України (ст. 129-1), якими судові рішення визнаються обов`язковими до виконання проте резолютивна частина рішення не повинна містити приписів, що прогнозують можливі порушення з боку сторони та зобов`язання її до вчинення чи від вчинення дій на майбутнє. Стягувачі, на користь яких прийняті рішення про стягнення коштів з рахунків боржника, подають до органу Казначейства, в якому обслуговується боржник (відкриті рахунки), або за його місцезнаходженням документи, зазначені у пункті 6 цього Порядку. Документ сформований в системі «Електронний суд» 09.12.2024 7 Пунктом 25 Порядку № 845 визначено, що безспірне списання коштів з рахунка боржника здійснюється в першочерговому порядку. Проведення платежів за його платіжними дорученнями здійснюється після безспірного списання у разі наявності коштів на рахунку. У разі коли за визначеними органом Казначейства кодами програмної класифікації видатків та кредитування державного бюджету (кодами тимчасової класифікації видатків та кредитування місцевих бюджетів) та економічної класифікації видатків бюджету, за якими здійснюється безспірне списання коштів, відсутні відкриті асигнування (кошти на рахунках) або до кінця бюджетного періоду їх недостатньо для виконання судового рішення, орган Казначейства надсилає боржнику вимогу щодо необхідності вжиття боржником заходів для встановлення таких асигнувань або здійснення інших дій, спрямованих на виконання судового рішення. Якщо у боржника недостатньо відкритих асигнувань (коштів на рахунках) для виконання виконавчого документа, безспірне списання коштів здійснюється частково. На виконавчому документі ставиться відмітка про обсяг списаних коштів, яка засвідчується підписом відповідальної особи, скріпленим гербовою печаткою. Боржник зобов`язаний протягом одного місяця після надходження зазначеної вимоги надіслати органові Казначейства письмове повідомлення про заходи, вжиті ним з метою виконання судового рішення. Зазначений строк може бути продовжений органом Казначейства за обґрунтованою заявою боржника до двох місяців. Безспірне списання коштів з рахунків боржника здійснюється з моменту відкриття відповідних асигнувань. На період виконання вимоги орган Казначейства відкладає безспірне списання коштів та здійснює проведення платежів за платіжними дорученнями боржника лише за захищеними видатками, визначеними Бюджетним кодексом України (пункт 31 Порядку № 845). Для здійснення безспірного списання коштів орган Казначейства відображає в обліку відповідні бюджетні зобов`язання боржника. Погашення таких бюджетних зобов`язань здійснюється за рахунок бюджетних асигнувань зазначеного боржника. Одночасно боржник зобов`язаний привести у відповідність із такими бюджетними зобов`язаннями інші взяті ним бюджетні зобов`язання (пункт 27 Порядку № 845). Отже, зазначеним Порядком визначено органи Казначейства як такі, що виконують вказані судові рішення. Відтак законодавцем уже покладено обов`язок та окреслено механізм виконання відповідних судових рішень органами Казначейства, тому захист прав позивача у спосіб задоволення конкретної позовної вимоги зобов`язального характеру відносно органу Казначейства у справі процесуально та нормативно не є необхідним (а.с.86-89 том.2). В судовому засіданні підтримав пояснення.

Заслухавши сторони, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного.

Судом, згідно рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 07.04.2015 року , згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, встановлено, що 05 березня 2008 року ОСОБА_1 прийнята на роботу у КП «Відродження плюс» на посаду головного бухгалтера. На підставі рішення сесії Новоюлівської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області від 13 січня 2011 року № 51-4/VІ позивача затверджено на посаду директора КП «Відродження плюс» та укладено з нею контракт строком на п`ять років з 13 січня 2011 року до 13 січня 2016 року.

08 липня 2013 року ОСОБА_1 звільнена з посади директора КП «Відродження плюс» на підставі пункту 8 статті 36 КЗпП України.

Рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 04 листопада 2014 року, що набрало законної сили 14 січня 2015 року, ОСОБА_1 поновлено на посаді директора КП «Відродження плюс» та на її користь стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09 липня 2013 року до 04 листопада 2014 року.

Згідно з розпорядженням сільського голови Новоюлівської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області від 29 січня 2015 року ОСОБА_1 з 30 січня 2015 року поновлено на роботі.

17 лютого 2015 року ОСОБА_1 подала заяву до Новоюлівської сільської ради про розірвання контракту та звільнення її з посади директора КП «Відродження плюс» згідно зі статтею 38 КЗпП України.

Рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 07 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Новоюлівської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області, КП «Відродження плюс» про стягнення компенсації за невикористані відпустки та оплати вимушеного прогулу за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі та відшкодування моральної шкоди позов задоволено частково. Стягнуто з КП «Відродження плюс» на користь ОСОБА_1 5 616,10 грн компенсації за невикористані відпустки. У решті позову відмовлено. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 травня 2015 року рішення районного суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення оплати вимушеного прогулу за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі та відшкодування моральної шкоди скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення, яким стягнуто з Новоюлівської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області на користь ОСОБА_1 15 392 грн на відшкодування вимушеного прогулу за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 05 листопада 2014 року до 19 травня 2015 року та 200 грн на відшкодування моральної шкоди.

20 травня 2015 року ОСОБА_1 повторно подала заяву про звільнення з посади директора КП «Відродження плюс» за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України.

Згідно запису в трудовій книжці ОСОБА_1 № НОМЕР_3 від 05.03.2008 року № 4 від 30.01.2015 року «запис №3 є недійсним. Поновлена на попередній роботі», запису №5 від 20.05.2015 року звільнена з посади за власним бажанням за ст.38 КЗпП України (т. 1 а.с.107-108 зв.)

Згідно рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 04.11.2014 за позовом ОСОБА_1 до Новоюлівської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області про поновлення на роботі встановлено, що у липні 2013 року ОСОБА_1 звернулась до Софіївського районного суду Дніпропетровської області з позовом до Новоюлівської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області, у якому просила поновити її на роботі на посаді директора Комунального підприємства «Відродження плюс», визнати незаконним та скасувати рішення відповідача від 8 липня 2013 року про її звільнення з роботи за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на неї контрактом, та за неодноразове грубе порушення керівником чинного законодавства України чи обов`язків, передбачених контрактом, що потягло негативні наслідки, стягнути з відповідача 2 281 грн. 61 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 9 липня 2013 року та 15 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, відповідно до ст. 367 ЦПК України допустити негайне виконання рішення суду в частині присудження їй виплати заробітної плати та поновлення на роботі, які доповнені вимогою про визнання розпорядження сільського голови Новоюлівської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області №5-к від 08 липня 2013 року про її звільнення з займаної посади директора КП «Відродження плюс» як незаконне та скасувати його; зобов`язати відповідача відшкодувати на її користь моральні збитки, до яких призвело порушення її законних прав, в розмірі 15000 гривень; зобов`язати відповідача та співвідповідача сплатити на її користь всі належні суми (середньомісячний заробіток в сумі 2340,00 грн., індексацію) з 09 липня 2013 року до дня постановлення рішення суду.

За результатами розгляду: позов ОСОБА_1 до Новоюлівської сільської ради Софївського району Дніпропетровської області про визнання розпорядження сільського голови Новоюлівської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області про звільнення з посади директора Комунального підприємства «Відродження плюс», розірвання контракту незаконним, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди задоволено частково. Визнано розпорядження сільського голови Новоюлівської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області №5-к та №6-к від 08 липня 2013 року про звільнення з посади директора Комунального підприємства «Відродження плюс» ОСОБА_1 незаконними та скасовано, поновлено ОСОБА_1 на посаді директора Комунального підприємства «Відродження плюс». Стягнуто з Комунального підприємства «Відродження плюс» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09 липня 2013 року по 04 листопада 2014 року в сумі 39664 (тридцять дев`ять тисяч шістсот шістдесят чотири) гривні 00 коп після відрахування з неї передбачених законом податків та обов`язкових платежів. Стягнуто з Комунального підприємства «Відродження плюс» на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди в сумі 2000 (дві тисячі) грн. 00 коп. Допущено негайне виконання рішення суду про поновлення позивачки на роботі та присудження їй виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Стягнуто з Комунального підприємства «Відродження плюс» в дохід держави судовий збір у сумі 730 (сімсот тридцять) грн. 80 грн. Стягнуто з сільського голови Новоюлівської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області ОСОБА_3 на користь Комунального підприємства «Відродження плюс» в сумі 39664 (тридцять дев`ять тисяч шістсот шістдесят чотири) гривні 00 коп. після відрахування з неї передбачених законом податків та обов`язкових платежів. В решті позовних вимог відмовити як необґрунтованих. Рішення набрало законної сили 14.01.2015.

Згідно рішення Софіївського району Дніпропетровської області від 07.04.2015 за позовом ОСОБА_1 до Новоюлівської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області, комунального підприємства «Відродження плюс» в особі директора Мартилога Олександра Станіславовича про стягнення компенсації за невикористані відпустки та оплати вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду про поновлення на роботі та компенсація моральної шкоди, встановлено, що ОСОБА_1 звернулась до Софіївського районного суду Дніпропетровської області з позовом до Новоюлівської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області, комунального підприємства «Відродження плюс» в особі директора Мартилоги Олександра Станіславовича про стягнення компенсації за невикористані відпустки та оплати вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду про поновлення на роботі та компенсація моральної шкоди, яку уточнила та в обґрунтування позовної заяви зазначає, що згідно рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області її було поновлено на посаді директора КП «Відродження плюс» 29 січня 2015 року, але, фактичного доступу до роботи не було, бо іншим рішенням від 30 січня 2015 року №385-37/VI Новоюлівської сільської ради вирішено п. 2 цього рішення: в поновленні на роботі ОСОБА_1 відмовлено. Позивач вважала, що не мала виконувати свої службові обов`язки на протязі п`яти місяців, а отже звернулася до суду з даною позовною заявою про стягнення з відповідача - Новоюлівської сільської ради за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду, усієї суми 9878,55 грн. (після відрахування з неї податкового збору). Також ОСОБА_1 прохала стягнути з співвідповідача КП «Відродження плюс» грошову компенсацію за невикористані відпустки з 05 березня 2012 року по дату надходження заяви про звільнення від 17 лютого 2015 року в розмірі 12867,13 грн. (після відрахування з неї податкового збору). Крім того, позивач просила стягнути з Новоюлівської сільської ради на свою користь моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн. та допустити негайне виконання рішення.

За результатами розгляду справи рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 07.04.2015 позовні вимоги ОСОБА_1 до Новоюлівської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області, комунального підприємства «Відродження плюс» в особі директора Мартилоги Олександра Станіславовича про стягнення компенсації за невикористану відпустку та оплати вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду про поновлення на роботі та компенсація моральної шкоди задоволено частково. Стягнуто з комунального підприємства «Відродження плюс» на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористані відпустки у розмірі 5616,10 грн., після відрахування з передбачених законом податків та обов`язкових платежів. У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 відмовити як необґрунтованих. Стягнуто з комунального підприємства «Відродження плюс» в дохід держави судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп. Набрало сили 19.05.2015.

За рішенням Дніпровського апеляційного суду від 19.05.2015 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 07 квітня 2015 року в частині відмови стягнення вимушеного прогулу за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі та моральної шкоди скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про часткове задоволення позовних вимог. Стягнуто з Новоюлівської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області на користь ОСОБА_1 15392,00 грн. в рахунок відшкодування вимушеного прогулу за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 05.11.2014 року по 19.05.2015 року та 200,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. Стягнуто з Новоюлівської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області на користь держави судовий збір в розмірі 730,80 грн. за розгляд справи судами першої та апеляційної інстанцій. В решті рішення залишено без змін.

Згідно рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 25.06.2015 по справі позовом ОСОБА_1 до Новоюлівської сільської ради про витребування трудової книжки, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсації моральної шкоди, позовні вимоги ОСОБА_1 до Новоюлівської сільської ради про витребування трудової книжки, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсації моральної шкоди задоволено частково. Зобов`язано Новоюлівську сільську раду Софіївського району Дніпропетровської області видати ОСОБА_1 трудову книжку № НОМЕР_1 . Стягнуто із Новоюлівської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області на користь ОСОБА_1 кошти за час вимушеного прогулу з 20 травня 2015 року до дня постановлення рішення, а саме по 25 червня 2015 року включно, в розмірі 3078 (три тисячі сімдесят вісім) гривень 40 копійок, після відрахування з неї передбачених законом податків та обов`язкових платежів. Допущено негайне виконання рішення суду про присудження ОСОБА_1 виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Стягнуто з Новоюлівської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 150 (сто п`ятдесят) гривень 00 копійок. Стягнуто з Новоюлівської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області на користь держави витрати по сплаті судового збору в сумі 730,80 гривень.

Згідно постанови ВС від 13.11.2019 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 вересня 2017 року скасовано, рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 25 червня 2015 року залишено в силі. Стягнуто з Новоюлівської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області на користь держави 584,64 грн. судового збору.

Отже, як вбачається зі змісту позовних вимог 4-8 позовної заяви від 01.12.2023, позивач в даному позові звернувся із тими самими вимогами відповідно вищезазначених рішень, але до іншого відповідача правонаступника Новоюліївської сільської ради - Софіївської селищної ради, обґрунтовуючи звернення невиконанням рішень Новоюлівською сільською радою та вважаючи за необхідним звернутись до суду із вимогами, яким вже надано правову оцінку судом із зазначенням належного відповідача, а саме з урахуванням проведеного об`єднання територіальних громад, збільшивши період стягнення за час вимушеного прогулу.

Суд роз`яснює, що питання виконання рішень вирішується шляхом звернення судового рішення до виконання.

Згідно постанови про закінчення виконавчого провадження від 09.12.2015 року ВДВС Софіївського РУЮ при примусовому виконанні за виконавчим листом № ЄУН 193/942/13-ц, виданий 04.11.2014 року про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 з 09.07.2013 року по 04.11.2014 в сумі 39664 грн закінчено у зв`язку із створення ліквідаційної комісії. Постанова не оскаржена. (т. 1 а.с.171).

Згідно виконавчого листа залишок заборгованості 27999,20 грн, залишок судового збору 2646,33 грн. (т. 1 а.с.172).

Згідно постанови про закінчення виконавчого провадження від 09.12.2015 року ВДВС Софіївського РУЮ при примусовому виконанні за виконавчим листом № ЄУН 193/942/13-ц, виданий 04.11.2014 року про стягнення моральної шкоди на користь ОСОБА_1 в розмірі 2000 грн. закінчено у зв`язку із створення ліквідаційної комісії. Постанова не оскаржена. (т. 1 а.с.174).

Згідно виконавчого листа залишок заборгованості 1411,80 грн, залишок судового збору 133,46грн. (т. 1 а.с.176).

Згідно постанови про закінчення виконавчого провадження від 09.12.2015 року ВДВС Софіївського РУЮ при примусовому виконанні за виконавчим листом № ЄУН 193/2482/14-ц, виданий 07.04.2015 року про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 в сумі 5615,10 грн закінчено у зв`язку із створення ліквідаційної комісії. Постанова не оскаржена. (т. 1 а.с.175).

Згідно виконавчого листа залишок заборгованості 4967,68 грн, залишок судового збору 488,81грн. (т. 1 а.с.177).

Враховуючи, що під час виконання рішень питання про заміну вибулої сторони, або заміну правонаступником, особа сторона виконавчого провадження у відповідності до положень ст. 442 ЦПК України має право звернутися із клопотання про заміну вибулої сторони у виконавчому провадженні, заміну правонаступником. Згідно наданих доказів, рішення державного виконавця не оскаржувалося, із клопотання про заміну сторони позивач не зверталася.

Згідно постанови КЦС ВС від 29.11.2023 № 638/18026/19 зазначено, що суть преюдиції полягає в недопустимості повторного розгляду судом одного і того ж питання між тими самими сторонами. Враховуючи, що Софіївська селищна рада є фактичним правонаступником Новоюлівської сільської ради, як зазначає позивач розгляд вказаних вимог є по суті повторним переглядом одного і того ж питання по суті із заміною сторони відповідача.

Отже, задоволенню не підлягають вимоги ОСОБА_1 в частині вже ухвалених рішень у період вже констатованих порушень до 25.06.2015 року.

Представником відповідача заявлено, що відповідач Софіївська селищна рада є неналежним відповідачем у справі, оскільки КП «Відродження плюс» знаходиться у стадії ліквідації та визначено склад ліквідаційної комісії.

Судом встановлено, що згідно рішення Новоюлівської сільської ради від 05.11.2014 року створено ліквідаційну комісію комунального підприємства «Відродження плюс» та припинення юридичної особи (т.1 а.с.97,98)

Рішенням Софіївської селищної ради від 11 січня 2020 року завершено повноваження голови Новоюлівської сільської ради, припинено діяльність Новоюлівської сільської ради та правонаступником всіх прав та обов`язків визначено Софіївську селищну раду (т. 1 а.с. 99, 100).

Законодавцем визначено дві форми припинення юридичної особи - в результаті реорганізації або в результаті ліквідації, а також визначив наслідки припинення юридичної особи в результаті реорганізації, які, на відміну від припинення юридичної особи в результаті ліквідації, полягають, зокрема у переході майна, прав і обов`язків до правонаступників.

Таким чином, у разі реорганізації юридичної особи факт настання правонаступництва безпосередньо пов`язаний з моментом передання прав та обов`язків від правопопередника до правонаступника.

В разі реорганізації юридичної особи складається передавальний акт, який має містити положення про правонаступництво щодо всіх зобов`язань юридичної особи, що припиняється.

Ухвалюючи рішення про припинення діяльності, уповноважений орган юридичної особи спрямовує свою волю на передачу не окремого майна, прав або обов`язків, а всієї їх сукупності. Тобто, при універсальному правонаступництві до правонаступника чи правонаступників переходить усе майно особи як сукупність прав та обов`язків, які їй належать (незалежно від їх виявлення на момент правонаступництва), на підставі передавального акта. Наведені обставини передують внесенню запису до Реєстру про припинення юридичної особи, яка припиняється в результаті реорганізації.

За висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 16.06.2020 року у справі №910/5953/17, якщо припустити, що правонаступництво настає лише з моменту державної реєстрації припинення юридичної особи, то це призведе до можливостей порушення прав кредиторів, які протягом значного періоду часу не зможуть звернутися з вимогами до юридичної особи, яка отримає все майно правопопередника, але не буде нести відповідальність за його зобов`язаннями. При цьому Велика Палати Верховного Суду в зазначеній постанові визнала помилковим висновок попередніх судових інстанцій про те, що правонаступництво не відбулося за відсутності в Реєстрі запису про припинення юридичної особи, яка реорганізовувалася.

Передавальний акт, який має містити положення про правонаступництво щодо всіх зобов`язань юридичної особи, що припиняється відповідачем не надано.

Згідно ухвали від 16.11.2016 року колегією суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України встановлено, що на підставі рішення Новоюлівської сільської ради від 13 січня 2011 року № 51-4/VI ОСОБА_1 було затверджено на посаді директора КП «Відродження плюс» та укладено контракт терміном на 5 (п`ять) років з «13» січня 2011 року по «13» січня 2016 року, до цього ОСОБА_1 працювала в даному КП «Відродження плюс» на посаді бухгалтера з 05 березня 2008 року. 08 липня 2013 року позивача було звільнено з посади директора КП «Відродження плюс». 04 листопада 2014 року рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 поновлено на посаді директора КП «Відродження плюс» та стягнуто на користь ОСОБА_1 з КП «Відродження плюс» середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09 липня 2013 року по 04 листопада 2014 року. 05 листопада 2013 року ОСОБА_1 зверталася із заявою до КП «Відродження плюс» про виплату їй всіх сум, що належати їй від підприємства, а також грошову компенсацію за невикористані нею дні щорічних відпусток за 20122013 р.р., коли вона працювала на посаді директора КП «Відродження плюс». Відповідно до листа КП «Відродження плюс» ОСОБА_1 повідомлено, що компенсація за невикористану відпустку за період 20122013 роки складає 2 473,78 грн. 18 грудня 2014 року ОСОБА_1 звернулась до голови Новоюлівської сільської ради із заявою, в якій просить нарахувати та виплатити їй відпустку за 20122013 роки. Листом від 12 січня 2015 року Новоюлівська сільська рада Софіївського району Дніпропетровської області повідомила ОСОБА_1 , що вона не є джерелом фінансування працівників комунального підприємства «Відродження плюс», таким чином сільська рада не має права нарахувати їй відпускні за 20122013 роки або компенсацію за невикористану відпустку. Згідно з розпорядженням сільського голови Новоюлівської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області від 29 січня 2015 року № 1-к ОСОБА_1 від 30 січня 2015 року поновлено на роботі.

17 лютого 2015 року ОСОБА_1 подала заяву до Новоюлівської сільської ради про розірвання контракту та звільнення її з посади директора КП «Відродження плюс». 11 березня 2015 року директором КП «Відродження плюс» видано наказ, відповідно якого бухгалтер-касир ОСОБА_4 у строк до 12 березня 2015 року зобов`язаний зробити перерахунок відпускних ОСОБА_1 за період роботи на посаді керівника КП «Відродження плюс» з січня 2011 року по 08 липня 2013 року, а також нарахувати компенсацію за невикористану відпустку в зв`язку з звільненням з посади керівника КП «Відродження плюс» ОСОБА_1 згідно рішення сесії Новоюлівської сільської ради від 08 липня 2013 року № 250-24/VІ. Відповідно до п 1.2 Статуту КП «Відродження плюс» (підприємство) створюється Новоюлівською сільською радою (засновник). Згідно з п. 1.3 Підприємство, відповідно до чинного законодавства є малим комунальним підприємством, яке діє на принципах повного господарського розрахунку, несе відповідальність за результати своєї господарської і фінансової діяльності, за виконання взятих на себе обов`язків перед засновником та партнерами по укладених договорах, перед бюджетом, а також трудовим колективом.

Виробничі, трудові і соціально-економічні відносини підприємства з працівниками регулюються законодавством України про працю.

Згідно з ч. 3 ст. 21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Так, Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», зокрема, статтею 42 передбачено, що сільський, селищний, міський голова має право призначити на посади та звільняти з посад керівників відділів, управлінь та інших виконавчих органів ради, підприємств, установ та організацій, що належать до комунальної власності відповідних територіальних громад, крім керівників дошкільних, загальноосвітніх та позашкільних навчальних закладів.

Крім того, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 43 цього Закону в компетенції районної ради знаходиться вирішення в установленому порядку питань щодо управління об`єктами спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст, а також призначення, і звільнення їх керівників.

Зі змісту наведених норм вбачається, що встановлена процедура укладення контрактної форми трудового договору для всіх керівників підприємств, установ та організацій, що належать до комунальної власності. На підставі укладення контракту виникають трудові правовідносини між керівником, як працівником, та відповідним підприємством, установою та організацією, що належать до комунальної власності, а не з органом, уповноваженим на укладення такого контракту.

Пунктом 8 Положення про порядок укладання контракту з керівником підприємства, що є у державній власності, при найманні на роботу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 1993 року № 203, яким передбачено, що контракт є підставою для видання наказу (розпорядження) про призначення керівника на посаду (наймання на роботу) з дня, встановленого за угодою сторін у контракті. У статутах (положеннях) підприємств, які затверджуються органами управління майном, передбачаються умови оплати праці та матеріального забезпечення керівника підприємства за рахунок коштів підприємства, що спрямовуються на оплату праці.

Ураховуючи обставини справи та вказані вище норми матеріального права, апеляційний суд у порушення наведеного вище та вимог ст. 212 ЦПК України, скасовуючи рішення суду першої інстанції в указаній частині, належним чином характер спірних правовідносин не встановив та дійшов помилкового висновку, що Новоюлівська сільська рада є належним відповідачем у справі, оскільки вона є засновником КП «Відродження плюс» і на підставі укладеного контракту виникають трудові правовідносини між керівником, як працівником, та органом, уповноваженим на укладання такого контракту відповідно до статуту.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що ліквідаційна комісія не є належним відповідачем, оскільки створена про ліквідацію КП «Відродження плюс» , який згідно встановленого постановою ВС у цивільній справі 193/2482/14-ц не є відповідачем, а є належним відповідачем саме Новоюлівська сільська рада, правонаступником на цей час якої є Софіївська селищна рада.

Таким чином, Софіївська селищна рада є належним відповідачем у справі.

Отже, суд відхиляє доводи відповідача, щодо неналежного відповідача з огляду на вищевикладене, враховуючи положення ч. 4 ст. 82 ЦПК України.

Стосовно вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у період з 25.06.2015 року по день винесення рішення 21.02.2025, суд зазначає наступне.

Згідно ст.. 116, 117 КЗпП України (зі змінами 01.07.2022) При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Згідно Постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) щодо відповідальності власника, або уповноваженого ним органу за непроведення розрахунку з працівником після звільнення. Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. Непроведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Верховний Суд Судова практика Верховного Суду з питань розгляду трудових спорів 23 Постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13-ц (провадження № 14-429цс19).

Правова природа середнього заробітку за час вимушеного прогулу відрізняється від правової природи середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Середній заробіток за час вимушеного прогулу - це заробітна плата, а середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні таким не є. Заробітна плата не може сплачуватися особі, яка не перебуває в трудових відносинах з роботодавцем, який проводить виплату. При виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах.

Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу входить до структури заробітної плати бо є заробітною платою.

Отже, спір щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, який був позбавлений можливості виконувати роботу не зі своєї вини, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про працю та про оплату праці.

Висновок об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладений у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 369/10046/18 (провадження № 61-9664сво19), суперечить правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у цій постанові, Верховного Суду України, викладеним у постанові від 26 жовтня 2016 року у справі № 362/7105/15-ц (провадження № 6-1395цс16) та Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, викладеним в постановах від 12 лютого 2020 року у справі № 620/3884/18 (провадження № К/9901/10912/19), від 05 вересня 2019 року у справі № 813/1247/17 (провадження № К/9901/49937/18), від 30 жовтня 2018 року у справі № 826/12721/17 (провадження № К/9901/37996/18). Тому Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеного у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 369/10046/18 (провадження № 61-9664сво19) задля формування єдиної судової практики щодо застосування частини другої статті 233 КЗпП України до вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі, що передбачений частиною другою статті 235 КЗпП України, оскільки середній заробіток за час вимушеного прогулу є, по суті, неотриманою заробітною платою за невиконання трудової функції не з вини працівника, на яку поширюються норми законодавства про оплату праці. Згідно з частиною другою статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Підстав для відступ від правових висновків, викладених у зазначених постановах Верховного Суду України та Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду не вбачається".

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 18 серпня 2022 року у справі №560/7496/20 (адміністративне провадження № К/9901/42336/21) зазначено, що: "до вимушеного прогулу прирівнюється затримка роботодавцем виконання рішення про поновлення на роботі (стаття 236 КЗпП України). Середній заробіток за своїм змістом також є державною гарантією, право на отримання якої виникає у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин".

Неправильна юридична кваліфікація позивачем, в даному випадку, спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм (див. пункт 83 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18)).

У зв`язку із цим суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх і застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (див. пункт 7.43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19)).

Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 23 травня 2024 року по справі № справа № 200/2048/23, адміністративне провадження № К/990/36386/23, спірний період у цій справі умовно варто поділити на дві частини: до набрання чинності 19 липня 2022 року і після цього.

Судом, при встановленні періоду порушень при трудових відносинах враховується дата отримання позивачем трудової книжки 11.10.2016 року, без проведення остаточного розрахунку.

Так, період з 26 червня 2015 року до 19 липня 2022 року регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, до внесення у неї змін Законом № 2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у 6 місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату.

Період з 19 липня 2022 року по 21 лютого 2025 року регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

Аналогічний висновок висловлено у постановах Верховного Суду від 15 лютого 2024 року у справі № 420/11416/23, від 29 січня 2024 року у справі № 560/9586/22, від 28 червня 2023 року у справі № 560/11489/22, від 30 листопада 2023 року у справі № 380/19103/22.

Отже, у межах цієї справи належить враховувати норми статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року із врахуванням висновків Верховного Суду, які безпосередньо стосуються норм статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року, а на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних при звільненні виплат.

Згідно зі статтею 47 КЗпП України власника або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно ст. 116 КЗпП (діючого на момент звільнення) При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до пункту 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.

При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Днем звільнення, в такому разі, вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 цієї Інструкції.

У пункті 4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників встановлено, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки.

Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника. Письмова згода ОСОБА_1 була отримана. Дату відправки трудової книжки сторонами не доведено в судовому засіданні.

Згідно зі статтею 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про джерела доходів/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого), станом на 30.11.2023 року ОСОБА_1 отримувала доходи з таких джерел: по 3 квартал 2013 року КП «Відродження плюс» , 101-заробітна плата; за 2 квартал 2015 КП «Відродження плюс» 12901,20 за кодом 127 інші доходи (заборгованість за виконавчим листом); за 4 квартал 2015 року Новоюлівська сільська рада 15392,00 за кодом 127-інші доходи (за виконавчим листом) (т.1 а.с.9)

Тобто, судом встановлено, що з 4 кварталу 2015 року до 30.11.2023 року жодних нарахувань, обов`язкових відрахувать, відповідних страхових платежів ОСОБА_1 роботодавцем не проведено. Доказів зворотного відповідачем суду не надано.

Згідно копії конверта із описом вкладення , ОСОБА_1 , отримала трудову книжку 11.10.2016 року (т.1 а.с.14-14зв.) Відповідачем факт не спростований.

Отже, згідно наданої довідки, роботодавець своє зобов`язання, всупереч вимог щодо забезпечення справляння і сплати прибуткового податку та інших обов`язкових платежів з громадян, як є відповідно його обов`язком не виконав, на зважаючи на внесення запису про звільнення до трудової книжки позивача ОСОБА_1 .

Таким чином, враховуючи порушення, встановлені при звільнені ОСОБА_1 , суд, вважає законним та обґрунтованим вимогу про нарахування суми середнього заробітку за період з 26.05.2015 року по день видачі трудової книжки 11.10.2016 року, із проведенням із зазначенням дати звільнення та винесенням наказу про звільнення датою 11.10.2016 рік та з проведенням остаточного розрахунку та відрахуванням всіх обов`язкових відрахувань податків та зборів для нарахування трудового (страхового) стажу для обрахування пенсійного забезпечення.

Враховуючи, що під час видачі та оформлення трудової книжки, в порушення ст. 117 КЗпП, правової позиції, викладеної в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18), задоволенню підлягає вимога щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, враховуючи не проведення остаточного розрахунку на час видачі трудової книжки по 19.07.2022 року.

При визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 (з наступними змінами і доповненнями). Відповідно до абзацу третього пункту другого Постанови КМУ від 8 лютого 1995 р. N 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати", середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (п. 8 Постанови КМУ від 8 лютого 1995 р. N 100 ).

Таким чином, вимоги позивача щодо проведення нарахування виходячи з мінімальної заробітної плати за відповідний період не ґрунтуються на вимогах закону та не підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд враховує встановлений судовим рішенням згідно довідки про середню заробітну плату вих. № 74 від 23 жовтня 2014 року, що надана КП «Відродження плюс», за якою середньоденний розмір заробітку позивача становить 118,40 грн.(за квітень 2013 р. оклад 2340,00 грн., індексація 87,17 грн., всього за квітень за 22 робочих дня нараховано заробітну плату 2427,17 грн. + за травень 2013 р. оклад 2340,00 грн., індексація 87,17 грн., всього за квітень за 19 робочих дня нараховано заробітну плату 2427,17 грн., кількість робочих за два місяці складає 41 робочих дні та нараховоно 4854,34 грн., щоб узнати середньоденний розмір заробітної плати необхідно нараховану суму заробітної плати за два місяці в розмірі 4854,34 грн. поділити на кількість робочих днів, що складає 41 день, тому середньоденна заробітна плата складає 118,40 грн.

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, рішенням суду у господарській, цивільній, адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, сума за період вимушеного прогулу становить з 26.06.2015 року по день видачі трудової книжки 11.10.2016 року, а враховуючи відсутність повного проведення відповідних відрахувань по 19.07.2022 року.

З 26.06.2015 р.(з наступного дня ухвалення рішення) по 11.10.2016 року період становить 329 робочих дні ?118,40 грн.= 38953,60 грн. у трудових правовідносинах, із проведенням остаточного розрахунку та відрахуванням всіх обов`язкових відрахувань податків та зборів для нарахування трудового (страхового) стажу для обрахування пенсійного забезпечення.

З 12.10.2016 по 19.07.2022 року 1445 дн. ?118,40 грн.= 171088 грн. в порядку компенсації за затримку нарахованих виплат.

Далі, суд зазначає наступне.

Статтею 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз зазначених законодавчих норм дає підстави дійти висновку про те, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Враховуючи наявність не виплаченої частини заробітної плати за рішенням суду в сумі 24536,59 грн., позивачу підлягає до задоволення частково вимога про стягнення на її користь середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з 12.10.2016 по 19.07.2022 року, що складає 171088 грн.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що ця сума є значно більшою за розмір тих сум, на які позивач мав право від відповідача на час звільнення з роботи, а тому суд має вирішити питання, чи є така компенсація співмірною розміру простроченої заборгованості, ймовірним втратам позивача від прострочення, періоду прострочення тощо.

Тобто, суд має вирішити, чи є попередньо визначена ним сума середнього заробітку за час прострочення проведення розрахунку при звільненні справедливою щодо обох сторін.

Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач (п. 86 постанови ВП ВС).

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні (п. 91 постанови ВП ВС).

З огляду на викладе, враховуючи розмір простроченої заборгованості роботодавця при звільненні, яка складає 24536,59 грн., те, що позивач після звільнення з займаної посади 26.06.2015 (встановленого рішенням суду), будучи обізнаною про складові заробітної плати при звільненні, звернулася до суду із даною позовною заявою лише 06.12.2023, суд дійшов висновку, що заявлена позивачем до стягнення сума середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні у період з 12.10.2016 по 19.07.2022 в розмірі 171088 грн. є неспівмірною з ймовірним розміром пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні його майнових втрат.

Тому, суд вважає, що за вказаних обставин, можливо зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України до суми заборгованості в розмірі 50000 грн, враховуючи , що відповідач, отримавши трудову книжку мав можливість працевлаштування, однак, згідно пояснень в судовому засіданні, була зайнята судовими процесами.

Починаючи з 19.07.2022 року, згідно внесених змін до КЗпП, означених вище, судом встановлено, що позивач звернулася із даним позовом 06.12.2023 року, відповідач заявив про пропущення строку звернення до суду. Тобто, після внесення змін щодо строків звернення до суду після прийняття відповідних змін до діючого законодавства, позивач протягом трьох місяців, згідно ст. 233 КЗпП до суду повинна була звернутись за захистом порушених прав.

Під поважними причинами варто розуміти лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулася із позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду, і такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

З огляду на викладене, заявлена причини пропуску звернення після 01.07.2022 року, які заявлені позивачем ОСОБА_1 подання цивільного позову спочатку в кримінальному провадженні та згодом прийняття рішення про подачу цивільного позову не можуть бути визнані поважними.

Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача 300 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, мотивуючи це тим, що вказані дії відповідача є порушенням законних прав позивача на працю, які завдали позивачу моральних страждань.

Як роз`яснено у п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

У п.13 Постанови Пленуму ВСУ N4 від 31.03.95 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз`яснено, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих обов`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Згідно вимог ст. 237-1 КЗпП України, якщо порушення законних прав, призвело до моральних страждань робітника підприємства, то моральна шкода відшкодовується власником або уповноваженим ним органом підприємства. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням суті позовних вимог, моральних страждань заявника, а також інших негативних наслідків.

Відповідно до ч.3 ст.23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей позивача або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Суд оцінює докази, надані позивачем в обґрунтування своїх вимог про відшкодування моральної шкоди вважає, що він підлягає задоволенню частково, з урахуванням ступеню душевних страждань та додаткових зусиль, необхідних для організації ОСОБА_1 нормального життя; ступеню вини відповідача у його незаконному звільненні; пов`язаності страждань ОСОБА_1 з винними діями відповідача у справі.

Моральна шкода полягає у тому, що позивач пережив нервові страждання у зв`язку з втратою роботи та джерела до існування. Крім того, суд зазначає, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. Cуд вважає, що, виходячи з міркувань справедливості та доведеності моральної шкоди, в цій частині позов підлягає задоволенню частково в розмірі 5000 грн. В іншій частині відмовити.

Щодо зобов`язання роботодавця провести відповідні відрахування до органів, суд зазначає наступне.

За роз`ясненнями, наведеними в п. 6 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24 грудня 1999 року, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішення розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню.

Оскільки справляння і сплата прибуткового податку та інших обов`язкових платежів з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Таким чином суд, визначаючи середній заробіток працівника за час затримки розрахунку, попередньо не відраховує з його складу ПДФО, а залишає виконання цього обов`язку роботодавцю, оскільки відповідно до ст. 18 ПК України, суди не належать до складу податкових агентів платника податку.

Податковий агент, згідно з пп. 14.1.180 ПК України, зобов`язаний нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV ПКУ, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються їй, вести податковий облік, подавати податкову звітність податковим органам та нести відповідальність за порушення його норм у порядку, передбаченому статтею 18 та розділом IV ПКУ.

Відповідно до пункту 3 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (в редакції чинній на дату ухвалення судового рішення) усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Отже, системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час затримки розрахунку, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів. Наведене узгоджується з висновками, викладеними у Постанові Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі №359/10023/16-ц.

Водночас, відповідно до п. 171.1 ст. 171 Податкового Кодексу України особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку.

Державна фіскальна служба України у своєму листі № 23714/6/99-99-17-03-03-15 від 05.11.2015 зазначала, що роботодавець має виконати функції податкового агента щодо нарахування, утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору з доходу у вигляді середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час затримки розрахунку під час звільнення.

Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 липня 2018 у справі № 359/10023/16-ц зазначив, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

На думку ВС, системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем під час виконання відповідного судового рішення, та відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу під час виплати працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів.

Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 7 жовтня 2020 року у справі № 523/14396/19 зазначив, що суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника середній заробіток за час вимушеного прогулу без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем під час виконання відповідного судового рішення, а отже, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу під час виплати працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів, які підлягають сплаті податковим агентом.

Аналогічний правовий висновок зроблений Верховним Судом у постановах від 16 листопада 2020 року у справі № 607/3509/17; від 25 березня 2021 року у справі № 185/2109/18-ц; від 3 листопада 2021 року у справі № 645/2856/18; від 23 грудня 2021 року у справі № 607/1429/17.

Також суд зазначає, що податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) та у постановах Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 522/13736/15 (провадження № 61-25545св18), від 10 жовтня 2019 року у справі № 369/10046/18 (провадження № 61-9664сво19), від 27 листопада 2019 року у справі № 401/1813/16-ц (провадження № 61-29744св18), від 22 березня 2023 року у справі № 136/423/22 (провадження № 61-9636св22).

До суду із позовом відповідно до ст.. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ст. 16 ЦК України Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Отже, враховуючи вищевикладене, вимоги позивача щодо зобов`язання відповідача- Софіївську селищну раду зробити відповідні відрахування при задоволенні позовних вимог про внесення змін дати звільнення, зобов`язання проведення повного, остаточного розрахунку та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не підлягають задоволенню, зобов`язання Головного управління державної казначейської служби України у Дніпропетровській області прийняти до виконання судове рішення, яке буде постановлене за розглядом даного позову, оскільки такі відрахування будуть проводитись при виконанні цього рішення і на цей час встановити порушення на майбутнє судом встановити неможливо.

Стягнення трьох процентів річних від простроченої суми заборгованості з виплати вихідної допомоги та середнього заробітку не застосовуються до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва). Трудове законодавство передбачає спеціальні правила відповідальності роботодавця за порушення відповідних норм, зокрема можливість стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідні положення містяться у постанові ВС від 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13 Апеляційний суд вказав, що вимога позивачки про стягнення трьох процентів річних від простроченої суми заборгованості з виплати вихідної допомоги та середнього заробітку є безпідставною, оскільки відповідно до висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, приписи статті 625 ЦК не застосовуються до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулює спеціальне законодавство. Суд звертає увагу на таке: У постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц ВП відступила від висловленого у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15 висновку Верховного Суду України про те, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом "Про виконавче провадження", і до них не можна застосовувати норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобовязання (стаття 625 ЦК ) (див. пункт 32.1 постанови від 16 травня 2018 року). Однак, Велика Палата Верховного Суду не відступала від висловленого у зазначеній постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15 іншого висновку Верховного Суду України про те, що припис частини другої статті 625 ЦК до трудових правовідносин не застосовується. Трудове законодавство передбачає спеціальні правила відповідальності роботодавця за порушення відповідних норм, зокрема можливість стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Отже, з огляду на викладене, суд відмовляє в задоволенні вимоги позивача про стягнення 3% річних від простроченої суми грошового зобов`язання в розмірі 88694,92 грн. слід відмовити, оскільки таке порушення підлягає захисту в порядку стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до статті 367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах, зокрема, про: присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць; поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.

При цьому середній заробіток позивача складає 2427,17 грн. (квітень 2013 р. - 2427,17 грн. + травень 2013 р. -2427,17 грн.) Згідно п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Таким чином, суд вважає за необхідне допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати в межах суми платежу за один місяць.

Підсумовуючи все вищевикладене, судом встановлено, що позов підлягає частковому задоволенню, а саме в частині встановлення дати звільнення позивача 11.10.2016 року із зобов`язанням відповідача внести відповідні зміни в трудову книжку ОСОБА_1 з виконанням вимог роботодавця при звільненні, стягненню середнього заробітку за час вимушеного прогулу у період з 26.06.2015 року по 11.10.2016 року в розмірі 38953 грн. 60 коп. та компенсації за затримку виплати у період з 12.10.2016 по 19.07.2022 року частково в розмірі 50000 грн., моральної шкоди в розмірі 5000 грн., в іншій частині вимог слід відмовити.

Відповідно до ч. 1, 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки, позовні вимоги позивачки в частині стягнення заборгованості по заробітній платі були задоволені, а позивачка була звільнена від сплати судового збору за цими позовними вимогами на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», то з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 1211 грн. 20 коп.

Керуючись ст.ст. 237-1, 367 КЗпП України, ст.ст. 10, 11, 60, 212-215 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Уточнений позов ОСОБА_1 до Софіївської селищної ради в особі селищного голови Сегедія Петра Юрійовича, третя особа яка не заявляє самостійних вимог Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області про захист порушених прав та законних інтересів шляхом визнання розпорядження про звільнення з роботи незаконним та скасування; стягнення заборгованості за рішенням суду, що набрали законної сили; стягнення середнього заробітку за весь час затримки видачі копії розпорядження про звільнення та проведення повного, остаточного розрахунку по дату фактичного звільнення, видачі неналежно оформленої трудової книжки; стягнення податку , збору; стягнення компенсації прострочених зобов`язань та інфляційних витрат; стягнення сукупної моральної шкоди, - задовольнити частково.

Зобов`язати Софіївську селищну раду Криворізького району Дніпропетровської області внести запис до трудової книжки № НОМЕР_1 ОСОБА_1 , зазначивши дату звільнення з роботи з посади директора КП «Відродження плюс» - 16.10.2016 року (день отримання трудової книжки).

Стягнути з Софіївської селищної ради Криворізького району Дніпропетровської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 26.06.2015 р. по 11.10.2016 року 38953 (тридцять вісім тисяч дев`ятсот п`ятдесят три) грн. 60 коп. із проведенням остаточного розрахунку та відрахуванням всіх обов`язкових відрахувань податків та зборів для нарахування трудового (страхового) стажу для обрахування пенсійного забезпечення.

Стягнути з Софіївської селищної ради Криворізького району Дніпропетровської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток з 12.10.2016 по 19.07.2022 року - 50000 (п`ятдесят тисяч) грн. в порядку компенсації за затримку нарахованих виплат.

Допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати в межах суми платежу за один місяць 2427,17 грн.

Стягнути з Софіївської селищної ради Криворізького району Дніпропетровської області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 5000 ( п`ять тисяч) гривень.

Стягнути з Софіївської селищної ради Криворізького району Дніпропетровської області на користь держави витрати по оплаті судового збору в розмірі 1211,20 грн. (одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 копійок).

В решті позовних вимог, - відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження, а в разі оскарження після розгляду справи апеляційним судом, якщо воно не буде скасоване.

Сторони по справі:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .

Відповідач: Софіївська селищна рада Криворізького району Дніпропетровської області, , юридична адреса: 53100, бульвар Шевченка, 19, с-ще Софіївка, Криворізький район, Дніпропетровська область .

Третя особа яка не заявляє самостійних вимог: Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області юридична адреса: , 49000, м.Дніпро, вул.Челюскіна, буд.1 .

Повний текст рішення складений 03 березня 2025 року.

Суддя Н.О.Кравченко