Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

05 березня 2025 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі головуючої судді Хамник М.М., за участю секретаря судового засідання Гефнер К.-С.Л., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Ужгороді в порядку загального позовного провадження в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Універсал банк» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 про виселення без надання іншого житлового приміщення,-

Учасники провадження:

представник позивача Городенський О.А.

В С Т А Н О В И В:

В обґрунтування позовних вимог щодо предмета спору представник позивача покликається на те, що 05 липня 2007 між ВАТ «Банк Універсальний» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №06/1100К-07 відповідно до п. 1.1 якого третій особі ОСОБА_2 був наданий кредит в сумі 50 000 (п`ятдесят тисяч доларів США (за курсом НБУ станом на 05.07.2007 1 долар США = 5,05 грн., тож видана сума кредиту є еквівалентом 252 500 грн.), строком до 04 липня 2027 року.

Цільове призначення виданого кредиту: на придбання майна, а саме: трьохкімнатної квартири загальною площею 66,5 кв.м., житловою площею 43,7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за яку було придбано предмет іпотеки складає 252 500грн., що підтверджується п.2.1 договору квартири, тобто предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_2 , було придбано повністю за суму виданих кредитних коштів.

05 липня 2007 року між позивачем та третьою особою укладено договір іпотеки нерухомого майна, відповідно до умов якого в забезпечення виконання зобов`язання в іпотеку банку, було передано предмет іпотеки, а саме: : трьохкімнатну квартиру загальною площею 66,5 кв.м., житловою площею 43,7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В рамках судового розгляду справи №2п-3206/11 Ужгородським міськрайонним судом було задоволено вимоги позивача та стягнуто з третьої особи заборгованість за вказаним кредитним договором на загальну суму 445 908,27грн. На виконання рішення суду 17.08.2011 було видано виконавчий лист №2п-3206/11, який в подальшому був пред`явлений до примусового виконання.

В рамках подальшого примусового виконання виконавчого провадження ВП №64253145, було описано та арештовано нерухоме майно (предмет іпотеки), а саме: квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з метою проведення процедури її реалізації відповідно до вимог ЗУ «Про виконавче провадження» з дотриманням положень ЗУ «Про іпотеку» та погашення заборгованості за виконавчим листом №64253145.

25.08.2021 електронні торги не відбулись, від жодного учасника не надійшла цінова пропозиція.

01.09.2021 приватним виконавцем виконавчого округу Закарпатської області Ярошевським Д.А. складено акт про реалізацію предмета іпотеки.

20 вересня 2021 приватним нотаріусом Ужгородського МНО Сабовим О.І., було проведено державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 66,5 кв.м., житловою площею 43,7 кв.м., за позивачем та видано свідоцтво №453, номер запису про право власності: 44058971 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (витяг №275779054 від 21.09.2021).

З метою встановлення кола зареєстрованих осіб в квартирі АДРЕСА_3 , позивач звернувся із запитом до приватного нотаріуса КМНО Бадахова Ю.Н. Згідно відповіді у квартирі АДРЕСА_3 , зареєстрована ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідач у справі.

В квітні 2023 року позивачем було направлено вимогу відповідачу по справі про добровільне виселення з власності банку квартири АДРЕСА_3 та усунення перешкод у користуванні власністю у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки та набуття позивачем права власності.

Однак, зазначена письмова вимога була повернута без вручення адресату за закінченням терміну зберігання.

Відповідач фактично проживає, зареєстрований за адресою місцезнаходження нерухомого майна квартири АДРЕСА_3 , що належить на праві власності позивачу, однак, на даний момент жодних правових підстав для цього не має, а відтак підлягає визнанню таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_3 , та виселенню без надання іншого житлового приміщення.

У зв`язку з вищенаведеним представник позивача адвокат О.А. Городенський, просить виселити відповідача без надання іншого житлового приміщення, квартири АДРЕСА_3 та стягнути з нього понесені судові витрати.

Відповідач правом на подання відзиву не скористався.

У судовому засіданні представник позивача адвокат Городенський О.А. позовні вимоги підтримав повністю, покликаючись на викладені в позові обставини та просив суд позов задовольнити.

Відповідач у судове засідання не прибув, хоча належним чином повідомлялися про дату, час і місце судового засідання, про причини неявки суд не повідомив.

Направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника. Такий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17, постановах Верховного Суду від19.05.2021 у справі №910/16033/20,від 20.07.2021у справі № 916/1178/20, від 23.01.2023 у справі №496/4633/18, від 22.03.2023 у справі № 905/1397/21, від 30.08.2023 у справі № 910/10477/22.

З огляду на викладене, суд вважає за можливе проводити розгляд справи у його відсутності в заочному порядку, на підставі наявних у справі доказів відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України.

Представник третьої особи у судове засідання не прибув, хоча належним чином повідомлявся про дату, час і місце судового засідання, подав до суду.

Вказана справа перебувала у провадженні судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області Лемак О.В.

Ухвалою суду від 17.07.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній цивільній справі, розгляд справи постановлено проводити у порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду віл 01.07.2024 року закрито підготовче провадження та призначено дану цивільну справу до судового розгляду по суті.

Згідно з розпорядження №323 матеріали справи підлягають повторному автоматизованому перерозподілу у зв`язку із тим, що суддя Лемак О.В. відрахована із штату суду у зв`язку з поданням заяви про відставку згідно наказу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 04.10.2024 №27/02-06.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.12.2024 року головуючим суддею визначено Хамник М.М.

Ухвалою від 10.01.2025 задоволено заяву представника позивача про проведення судових засідань в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

Ухвалою суду від 10.02.2025 закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду.

З`ясувавши обставини, на які представник позивача посилається як на підставу своїх вимог та обставини, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, надавши оцінку кожному доказу окремо та зібраним у справі доказам в цілому, суд доходить наступного висновку.

Відповідно до кредитного договору №06/1100К від 05.07.2007, укладеного між Відкритим акціонерним товариством «Банк Універсальний» та ОСОБА_2 , сума кредиту становить 50 000 доларів США. Термін кредиту 240 місяців, дата погашення кредиту 04.07.2027, процентна ставка 12,45% річних. Договір підписаний ОСОБА_2 .

Згідно додатку №1 до кредитного договору №06/1100К від 05.07.2007 сторонами узгоджено графік погашення заборгованості по кредиту.

Як вбачається з іпотечного договору, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Хребтань Н.М. 05.07.2007, зареєстрованого в реєстрі за №2927, укладеного між Відкритим акціонерним товариством «Банк Універсальний» та ОСОБА_2 , іпотекодавець ОСОБА_2 передав в іпотеку наступне нерухоме майно: трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 66,5 кв.м., житловою площею 43,7 кв.м. Договір підписаний ОСОБА_2

05.07.2007 приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Хребтань Н.М. накладено заборону відчуження предмету іпотеки, а саме: трьохкімнатної квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 66,5 кв.м., житловою площею 43,7 кв.м., до припинення іпотечного договору, зареєстровано в реєстрі за №2928.

Відповідно до п. 3.1.7. Іпотечного договору іпотекодавець зобов`язаний не реєструвати як місце проживання у Предметі іпотеки неповнолітніх осіб та осіб пенсійного віку. Без погодження з іпотекодержателем не реєструвати як місце проживання громадян та/або місце реєстрації юридичної особи підприємств.

Предмет іпотеки - трьохкімнатна квартира АДРЕСА_3 , належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 05.07.2007.

Так відповідно до договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Хребтань Н.М. 05.07.2007, укладеного між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та неповнолітнім ОСОБА_5 (продавці) і ОСОБА_2 (покупець), покупці передали у власність, а покупець прийняв квартиру АДРЕСА_3 .

За домовленістю сторін, зазначена в п.1.1 цього договору квартира продається за 252500грн., які повинні бути сплачені покупцем продавцям в день підписання цього договору, про що зроблено заяву продавців про повний розрахунок, підписи на якій посвідчені нотаріально.

Відповідно до заяви позичальника на отримання іпотечного кредиту, сума кредиту 50 000 доларів США. Строк кредиту - 360 місяців, процентна ставка 12,45% річних.

Згідно висновку юридичної служби щодо можливості проведення активної кредитної операції Закарпатської виконавчої дирекції ВАТ «Банк Універсальний» від 04.07.2007, надання ОСОБА_2 кредиту в сумі 50 000 доларів США, терміном на 240 місяців вважається можливим.

Отже, трьохкімнатна квартира АДРЕСА_3 , була придбана ОСОБА_2 за кредитні кошти, які йому були надані позивачем.

Відповідно до Акта про реалізацію предмета іпотеки від 01.09.2021, приватним виконавцем виконавчого округу Закарпатської області Ярошевським Д.А. здійснювалося примусове виконання виконавчого листа № 2п-3206/11, що видав Ужгородський міськрайонний суд, про звернення стягнення на предмет іпотеки: квартири АДРЕСА_3 , в рахунок погашення заборгованості перед ПАТ «Універсал Банк» на суму 445908,27грн.

Згідно Протоколу проведення електронних торгів №550932 від 25.08.2021 електронні торги не відбулися у зв`язку з відсутністю допущених учасників торгів та згідно заяви іпотекодержателя Акціонерного товариства «Універсал Банк» залишити на балансі предмет іпотеки: трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 66,5 кв.м., житловою площею 43,7 кв.м. за ціною 404530грн.

Як вбачається зі свідоцтва від 20.09.2021, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу, Акціонерному товариству «Універсал Банк» належить на праві власності майно, що складається з: квартири загальною площею 66,5 кв.м., житловою площею 43,7 кв.м. та складається з трьох кімнат, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Право власності на майно зареєстровано за Акціонерним товариством «Універсал Банк», реєстраційний номер: 000.

Згідно довідки КП «Житловий ремонтно-експлуатаційний район №4», виданій ОСОБА_3 , разом з ним у квартирі в АДРЕСА_1 , на момент продажу квартири проживали: дружина ОСОБА_4 , син ОСОБА_6 ,1981 року народження та ОСОБА_5 , 1992 року народження.

З відповіді на звернення № 67/01-16 від 13.03.2023 АТ «Універсал Банк» до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бадахова Ю.Н. встановлено, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрована ОСОБА_1 , 22.01.1972.

07.04.2023 представником АТ «Універсал Банк» було направлено письмову вимогу ОСОБА_1 про добровільне виселення з власності банку нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , та усунення перешкод у користуванні власністю, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки та набуття АТ «Універсал Банк» права власності. Однак, вимога була повернута без вручення адресату за закінченням терміну зберігання (рекомендоване повідомлення - 948).

До спірних правовідносин, які виникли між сторони, підлягають застосуванню норми Конституції України, Цивільного кодексу України, Житлового кодексу України, Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Статтею 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Як вбачається із ч. 1 ст. 12 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку», сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності (спеціального майнового права) на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону.

Згідно ч. 1-3, 5 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності (спеціального майнового права) на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності (спеціального майнового права) іпотекодержателя на нерухоме майно (об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості), яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності (спеціального майнового права) на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя чи іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є документами, що підтверджують перехід права власності (спеціального майнового права) на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Право власності (спеціальне майнове право) іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності (спеціального майнового права) іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі..

Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність або спеціальне майнове право на нього за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності (спеціального майнового права) на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Як вбачається зі ст. 40 Закону України «Про іпотеку», що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Особи, які проживають у зазначених приміщеннях на умовах договору найму (оренди), не підлягають виселенню, якщо: договір найму (оренди) був укладений до моменту укладення іпотечного договору і про наявність такого договору було доведено до відома іпотекодержателя або такий договір був зареєстрований у встановленому законом порядку; договір найму (оренди) був укладений після укладення іпотечного договору за згодою іпотекодержателя.

Відповідно до ст. 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.

Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті.

Положеннями статті 116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Відповідно до приписів статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17.05.2018 у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02.12.2010 установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23.09.1982 у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми» для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20.10.2011 (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16.02.2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування ст. 8 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, якщо таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену п. 2 ст. 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постановах від 10.10.2019 у справі № 295/4514/16 та від 12.04.2021 у справі №310/2950/18 дійшла висновків, що тлумачення ч. 2 ст. 109 ЖК України з урахуванням глави 26 ЦК України та положень ст. 379 ЦК України свідчить, що виселення без надання іншого жилого приміщення відбувається у тому разі, якщо саме це жиле приміщення було придбане за кредитні кошти. У разі якщо предмет іпотеки набувався іпотекодавцем не за рахунок отриманих кредитних коштів, то виселення з вказаного житлового приміщення без надання іншого жилого приміщення не допускається.

Зазначене ґрунтується на правовому висновку Великої Палати Верховного Суду викладеному у постановах: від 22 березня 2023 року справа 361/4481/19; від 25 лютого 2021 року у справі №761/26620/16-ц; від 18 вересня 2024 року у справі №201/15485/17, від 11 грудня 2024 у справі № 753/2350/23.

Так, судом встановлено на підставі безпосередньо досліджених та оцінених у справі доказів, встановлено, що між ВАТ «Банк Універсальний», яке перейменовано в Акціонерне товариство «Універсал банк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 06/1100К-07 відповідно до п. 1.1 якого ОСОБА_2 надано кредит в сумі 50 000 (п`ятдесят тисяч доларів США (за курсом НБУ станом на 05.07.2007 1 долар США = 5,05 грн., тож видана сума кредиту є еквівалентом 252 500грн.), строком до 04 липня 2027. Цільове призначення виданого кредиту: на придбання майна, а саме: трьохкімнатну квартири загальною площею 66,5 кв.м., житловою площею 43,7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Сума, за яку було придбано предмет іпотеки складає 252 500грн., що підтверджується договором купівлі-продажу квартири, тобто предмет іпотеки було придбано повністю за суму виданих кредитних коштів.

Однак, ОСОБА_2 належним чином взяті на себе зобов`язання по кредитному договору не виконував, у зв`язку з чим позивачем звернуто стягнення на предмет іпотеки згідно вимог ст. 37 Закону України «Про іпотеку», та з 20 вересня 2021 року право власності на вказану квартиру зареєстровано за АТ «Універсал банк», що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Суд вважає доведеним факт купівлі ОСОБА_2 спірного житла за кредитні кошти та передання такого в іпотеку задля гарантій виконання основного зобов`язання.

Тобто порядок звернення стягнення на предмет іпотеки (шляхом позасудового врегулювання чи в судовому порядку) не впливає на встановлені законом гарантії надання іншого житлового приміщення при вирішенні судом спору про виселення з іпотечного майна, передбачені частиною другою статті 109 ЖК України. Визначальним у цьому випадку є встановлення, за які кошти придбано іпотечне майно - за рахунок чи не за рахунок кредитних коштів.

Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 361/4481/19 (провадження № 14-109цс22).

Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК України установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення ст. 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК України.

Отже, за змістом цих норм особам, яких виселяють з жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Крім цього суд звертає увагу на те, що відповідно до п. 3.1.7 Іпотечного договору іпотекодавець зобов`язаний не надавати дозвіл на реєстрацію в житловому будинку, що складає Предмет іпотеки, фізичних та юридичних осіб без згоди Іпотекодержателя.

Судом встановлено, що на час укладення договору іпотеки від 05.07.2007 згідно довідки КП «Житловий ремонтно-експлуатаційний район №4», у квартирі АДРЕСА_3 , проживали продавці - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , 1992 року народження та син ОСОБА_6 ,1981 року народження.

Відповідно до звернення № 67/01-16 від 13.03.2023 АТ «Універсал Банк» до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бадахова Ю.Н., за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрована ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка була прописана в спірному будинку після укладення договору іпотеки.

Отже, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 під час укладення договору іпотеки не була зареєстрована у спірному житлі та не мала права користування ним, а передача квартири в іпотеку відбулась раніше за її реєстрацію в житлі.

Частиною 1 статті 40 Закону України «Про іпокету» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Відповідно до пункту 3.1.7 договору іпотеки іпотекодавець ОСОБА_2 зв`яв на себе зобов`язання не надавати дозвіл на реєстрацію в житловому будинку, що складає предмет іпотеки, фізичних та юридичних осіб без згоди Іпотекодержателя позивача по справі.

Вказане також узгоджене ч. 3 ст. 9 Закону України «Про іпотеку», яка проголошує, що іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя передавати предмет іпотеки в спільні діяльність, лізинг, оренду, користування.

Тобто вселення відповідача у спірне житло відбулося всупереч вимогам договору іпотеки та прямій забороні, що міститься у Законі № 898-IV.

У своїй постанові від 25.07.2018 року у справі № 638/13030/13-ц Верховний Суд зробив висновок, що припинення права користування житлом у колишнього власника, тягне за собою втрату його членами сім`ї права користуватися житлом, а отже у такому разі наявні правові підстави для виселення відповідачів.

Надати оцінку аргументам відповідача суд позбавлений можливості, оскільки такі ним не наведені.

Таким чином, судом встановлено порушені права позивача, які підлягають захисту, а позов задоволенню.

Разом з тим, відповідно до Закону України від 24 лютого 2022 року №2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» затверджено відповідний Указ Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, яким у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України введено в Україні воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. У подальшому законами України строк дії воєнного стану в Україні продовжувався, він діє і дотепер.

Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» доповнено розділ VI «Прикінцеві положення» Закону № 898-IV пунктом 5-2, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія, зокрема, статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти).

За таких обставин, суд вважає, що вказаний Закон має бути застосований у цій справі, оскільки на сьогодні в Україні триває воєнний стан, тому виконання рішення суду в частині виселення відповідачів слід зупинити на період дії в Україні воєнного стану та на тридцятиденний строк після його припинення або скасування.

Зазначене відповідає правовому висновку ВП ВС, викладеному у постанові від 22 березня 2023 року, справа 361/4481/19.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений останнім судовий збір.

На підставі статей 317, 319, 391 ЦК України, статтей 7, 109, 116, 150, ЖК України, та керуючись статтями 10, 19, 81, 89, 259, 263-265, 268, 280-282 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов Акціонерного товариства «Універсал банк» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 про виселення без надання іншого житлового приміщення,- задовольнити повністю.

Виселити без надання іншого житлового приміщення ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) з квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 66,5 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000) .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Універсал Банк» 2684 (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) грн. понесених судових витрат.

Зупинити виконання цього рішення в частині виселення ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) з квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 66,5 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000) на період дії в Україні воєнного стану та на тридцятиденний строк після його припинення або скасування.

Відповідачем протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення може бути подана письмова заява про перегляд заочного рішення відповідно до вимог ст.ст.284-285 ЦПК України.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Заочне рішення може бути оскаржене позивачем в загальному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до Закарпатського апеляційного суду до або через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом зазначених строків, не подані заяви про перегляд заочного рішення або апеляційної скарги, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач: Акціонерне товариство «Універсал Банк», місцезнаходження: 04114, м. Київ, вул.Автозаводська, буд.54/19, .

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення складений 06.03.2025 року.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду

Закарпатської області М.М. Хамник