Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 695/2808/24
номер провадження 2/695/351/25

03 березня 2025 року м. Золотоноша
Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області в складі:
головуючого судді Середи Л.В.
за участю секретаря с/з Оніщенко Н.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Золотоноша в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до виконавчого комітету Золотоніської міської ради, треті особи: Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Соборний», ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання права власності на квартиру, -
Позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду із позовною заявою до виконавчого комітету Золотоніської міської ради, в якій просили визнати за ними право спільної сумісної власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 .
Вимоги позовної заяви, з урахуванням уточнених позовних вимог, мотивовані тим, що 04.02.2002р. на підставі рішення міськвиконкому Золотоніської міської ради №40 від 01.02.2002р. ОСОБА_1 та його сім`ї було видано ордер №43 від 04.02.2002 р. на право зайняття житлового приміщення, площею 36.2 кв.м., яке складається з 3-х кімнат в ізольованій квартирі АДРЕСА_1 . Позивачі зареєстровані та фактично проживають у вказаній квартирі, у свою чергу треті особи ОСОБА_4 та ОСОБА_5 хоч і вписані в ордер, але відмовились від участі у приватизації квартири та фактично у ній не проживають.
Згідно з даними довідки АТ «Ощадбанк» №72, 73 від 12.03.2024р. позивачі знаходяться в списках громадян України, що мають право на приватизацію житла за адресою: АДРЕСА_2 , але участі у приватизації не брали.
За таких обставин ОСОБА_1 звернувся з відповідним листом до Виконкому Золотоніської міської ради із наміром приватизації вказаної квартири, однак листом відповідача за вих. №1485 від 12.07.2021 ОСОБА_1 було повідомлено, що буд. АДРЕСА_3 не є об`єктом комунальної власності м. Золотоноша у зв`язку з чим виконавчий комітет Золотоніської міської ради не має повноважень щодо приватизації квартири АДРЕСА_4 у вказаному будинку.
Відповідлно до листа за вих.. №2383 від 29.11.2021р. будинок АДРЕСА_3 перебуває на балансі Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Соборний».
Разом із тим відомості про власника вказаної квартири відсутні як в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, так і в Золотоніькому відділку КП «ЧООБТІ».
Таким чином склалася ситуація коли позивачі мають нереалізоване право приватизації квартири, однак правові підстави для такої приватизації у відповідності до вимог ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» відсутні, оскільки квартира не належить ні до державної ні до комунальної власності, а тому жоден орган державної або місцевої влади не уповноважений прийняти рішення щодо приватизації спільної квартири.
Позивачі стверджують, що вони на законних підставах вселились в вище вказану квартиру та добросовісно заволоділи нею і продовжують відкрито та безперервно володіти цим майном понад двадцять років, а оскільки власник вказаної квартири відсутність, остання нікому не належить, то позивачі мають право на визнання за ними права власності на цю квартиру за набувальною давністю.
За таких підстав позивачі звернулися до суду із даним позовом.
У судове засідання позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та їх представник, адвокат Брус С.М. не з`явились, однак представник позивачів надав до суду заяву у якій розгляд справи просив проводити за його відсутності та відсутності позивачів, на задоволенні позову наполягав.
Представник відповідача виконавчого комітету Золотоніської міської ради у судове засідання не з`явився, скерував до суду заяву у якій розгляд справи просив проводити за його відсутності, позовні вимоги визнав.
Треті особи ОСББ «Соборний», ОСОБА_5 , ОСОБА_4 у судове засідання не з`явились, скерували до суду заяви відповідно до яких розгляд справи просили проводити за їх відсутності, позов визнали.
Враховуючи викладене, суд, керуючись ст. 223 ЦПК України дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін.
Згідно із ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини.
Відповідно до статті 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.
Оскільки відповідач визнав позовні вимоги і вони знайшли своє повне підтвердження в судовому засіданні, суд приймає вказане визнання позову, оскільки такі дії відповідача не суперечать закону та не порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, тому, відповідно до вимог ст. 206 ЦПК України, суд вважає, що вказані позовні вимоги є цілком доведеними, обґрунтованими і підлягають задоволенню у вказаному обсязі.
Згідно ст.13 ЦПК України (диспозитивність цивільного судочинства), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача, стосовно якої він просить ухвалити рішення, у матеріальному розумінні - це певна річ (об`єкт), щодо якої виник спір.
У відповідності до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цивільного процесуального кодексу України.
Відповідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі докозам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до ст. 41 Конституції України: кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Відповідно до ст. 16 ЦК України, визнання права є одним із способів захисту порушеного майнового права.
Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою... .
Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.
Судом встановлено, що виконавчим комітетом Золотоніської міської ради 01.02.2002р. прийнято рішення №40, відповідно до якого ОСОБА_1 видано ордер на заселення у квартиру в будинку по АДРЕСА_3 , складом сім`ї з 5 чоловік, що стверджується архівним витягом з рішення Золотоніського виконкому від 01.02.2002 за №40.
Згідно з ордером № 43 від 04.02.2002р. ОСОБА_1 із сім`єю з 5 чоловік надано право на зайняття житлового приміщення, площею 36.2 кв.м., яке складається з трьох кімнат в ізольованій квартирі АДРЕСА_1 .
У квартирі АДРЕСА_1 проживає сім`я із трьох осіб: ОСОБА_1 (батько), ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_2 (дружина), ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_6 (дочка) ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується довідкою про склад сім`ї від 11.03.2024р., яка видана ОСББ «Соборний».
Відповідно до листа Виконкому Золотоніської міської ради від 12.07.2021р. за №1485, який наданий ОСОБА_1 у відповідь на його заяви щодо приватизації квартири АДРЕСА_4 , вказана квартира не перебуває у комунальній власності та не є службовою, а тому у Золотоніської міської ради та її виконавчого комітету відсутні повноваження щодо приватизації даної квартири.
Як вбачається з листа Виконкому Золотоніської міської ради (від 29.11.2021р. №2383), рішення Золотоніської міської ради(від 30.06.2026 за №10-10/VII та акту приймання-передачі житлового комплексу або його частини з балансу на баланс, житловий будинок за адресою АДРЕСА_3 перебуває на балансі ОСББ «Соборний» згідно рішення міської ради від 30.06.2016 за №10-10/VII.
Згідно з довідками, які видані АТ «Ощадбанк» від 12.013.2024р. за №72 та №73 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 12.04.2002р. по теперішній час зареєстровані за адресою АДРЕСА_2 та за цей час участі в приватизації не брали, в списках громадян на отримання приватизаційних паперів не значаться.
Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за №368902301 від 07.03.2024р. відомості про право власності чи інші речові права, іпотеки, обтяження щодо квартири АДРЕСА_1 відсутні.
Відповідно до довідки виданої КП «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» від 03.02.2025р. за №178о, по даним Золотоніського відділку КП «ЧООБТІ» станом на 01.01.2013 р. право власності на об`єкти нерухомого майна за адресою АДРЕСА_2 не зареєстровано.
За вказаних вище обставин суд приходить до висновку, що позивачами вірно обрано спосіб захисту їх прав, оскільки застосувати процедуру приватизації вказаної квартири у відповідності до приписів ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» неможливо, адже вказана квартира не належить ні до державної, ні до комунальної власності.
За положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.
Набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
Але не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.
За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем, і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.
Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.
Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б із ним власник.
Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.
Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.
Відтак, згідно вказаних висновків Великої Палати Верховного Суду, навіть за умови заволодіння чужим майном на певних правових підставах, якщо в подальшому відпали такі підстави, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном.
Відповідно до п.5 та п.7 ст. 16 ЖК Української РСР (тут і далі чинного на час виникнення правововідносин) виконавчі комітети селищних, сільських Рад народних депутатів у межах і в порядку, встановлених законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР, на території відповідної Ради: приймають рішення про надання жилих приміщень у будинках житлового фонду Ради (стаття 51), затверджують спільні рішення адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації про надання жилих приміщень у будинках відомчого жилого фонду (стаття 52); видають ордери на жилі приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду (частина перша статті 58).
Відповідно до статті 51 ЖК Української РСР жилі приміщення в будинках житлового фонду місцевих Рад народних депутатів надаються громадянам виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів за участю громадської комісії з житлових питань, створюваної при виконавчому комітеті з депутатів Рад, представників громадських організацій, трудових колективів.
Статтею 58 ЖК Української РСР встановлено, що на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Форма ордера встановлюється Радою Міністрів Української РСР. Видача ордерів на жилі приміщення у військових містечках провадиться в порядку, передбаченому законодавством Союзу СРСР.
На підставі спеціального ордера між наймодавцем і наймачем - громадянином, на ім`я якого виданий ордер, укладається договір найму службового жилого приміщення, що відповідає частині другої статті 61 ЖК Української РСР, згідно якої договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.
При цьому ст. 118 ЖК Української РСР жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.
Згідно із ст. 121 та ст. 122 ЖК Української РСР службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації. На підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення.
При цьому частиною 2 ст. 123 ЖК Української РСР передбачено, що до користування службовими жилими приміщеннями застосовуються правила про договір найму жилого приміщення, крім правил, передбачених статтями 73 - 76, 79 - 83, 85, 90, частиною шостою статті 101, статтями 103 - 106 цього Кодексу.
Зазначені вище обставини свідчать про те, що ордер на вселення у жиле приміщення не є правовстановлюючим документом на надане для вселення житло, лише отримання особою такого документа не призводить до виникнення у неї права на користування тим приміщенням, що у ньому зазначено, оскільки відповідні права щодо квартири виникають у особи в силу фактичного вселення її у певне приміщення, здійсненого на підставі чинного ордера та наступного укладення договору найму жилого приміщення щодо такого житла.
Судом встановлено, що позивач добросовісно (на підставі ордеру, який був дійсним протягом 30 днів) заволодів чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном (житловим приміщенням-квартирою) більше десяти років (починаючи з 2002 року по теперішній час).
При цьому вказана квартира будь-яким чином (право володіння, користування) не належить жодній іншій особі. Квартира не перебуває у державній чи комунальній власності, відомості про віднесення її до категорії службового житла в порядку ст. 118 ЖК Української РСР відсутні.
Таким чином не існує третіх осіб, які мали б певні цивільні права, наявність яких створює правомірну та обґрунтовану перешкоду у реалізації позивачем його претензій на спірне житло, а відтак відповідно по положень ст. 344 ЦК України, наявні правові підстави для набуття позивачами права власності на нерухоме майно, а саме вказану вище квартиру, оскільки вказані вище обставини, за умови відсутності договору оренди (ч. 2 ст. 61 чи ч. 2 ст. 123 ЖК Української РСР) відповідають встановленим критеріям добросовісності та безтитульності володіння вказаним майном.
Також суд установив, що на спірну квартиру не претендують інші особи, позивачі відкрито, безперервно і тривало володіють нею, поводяться з об`єктом нерухомості як власники.
Чинне цивільне законодавство не надає позивачам жодного іншого законного способу набуття права на власність на зазначену квартиру, окрім, як звернення до суду. Відсутність правових підстав володіння вказаною квартирою підтверджується вище викладеними доказами та обґрунтуваннями. Позивачі не укладали жодних угод протягом всього строку володіння вказаним нерухомим майном, які б надавали позивачам титул користувача чи власника об`єкту нерухомості у зв`язку з відсутністю жодної інформації щодо існуючих прав третіх осіб на зазначену квартиру.
Відповідно до положень пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року.
При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю.
Отже, суд доходить висновку про обгрунтованість позову та доведеність умов для набуття позивачами права власності за набувальною давністю на нерухоме майно на підставі статті 344 ЦК.
Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 81, 76-84, 141, 206, 259, 263-265, 268, 273, 344, 353, 354, 356 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до виконавчого комітету Золотоніської міської ради, треті особи: Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Соборний», ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 право спільної сумісної власності за набувальною давністю на трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 60.2 кв. м, житловою площею 36.2 кв. м.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржено до Черкаського апеляційного суду.
Учасник справи, якому рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя Л.В. Середа