КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2025 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 372/1455/24

номер провадження: 22-ц/824/5524/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.,

за участю секретаря - Олешко Л.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Порхуна Вячеслава Миколайовича на рішення Обухівського районного суду Київської області від 01 листопада 2024 року у складі судді Висоцької Г.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Рівз-Агро», третя особа: фермерське господарство «Агроперспектива-РС», про розірвання договору оренди земельної ділянки та стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Рівз-Агро» (далі - ТОВ «Рівз-Агро»), третя особа: фермерське господарство «Агроперспектива-РС» (далі - ФГ «Агроперспектива-РС»), про розірвання договору оренди земельної ділянки та стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 20 грудня 2019 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Рівз-Агро» укладено договір оренди землі №47, який зареєстровано в Державному реєстрі речових прав нерухоме майно 21 грудня 2019 року. Умовами договору передбачено, що орендодавець передає ТОВ «Рівз-Агро» в строкове платне користування земельну ділянку площею 2,7381 га, з кадастровим номером :04:005:0016. Однак відповідачем з дати підписання договору і дотепер, у порушення умов договору та вимог чинного законодавства, орендну плату не було сплачено взагалі.

Вказувала, що 10 січня 2024 року вона звернулась до ТОВ «Рівз-Агро» із письмовою вимогою, в якій вказала, що відповідач не виплатив їй оренду плату за 2020, 2021, 2022, 2023 роки, у зв`язку з цим сума боргу за договором оренди землі №47 від 20 грудня 2019 року на дату звернення до суду складає 43 260 грн 44 коп.

Зазначала, що в даному випадку факт систематичного порушення договору оренди щодо сплати орендної плати є вичерпною підставою для розірвання такого договору.

Також вказувала, що оскільки відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання щодо сплати орендної плати, тому підлягають застосуванню положення ч.2 ст.625 ЦК України про стягнення інфляційних втрат і трьох відсотків річних. За розрахунком позивачки у період з 01 січня 2021 року по 31 грудня 2023 рок сума належних до сплати інфляційних втрат становить 13 810 грн 28 коп., а трьох процентів річних від простроченої суми - 3 238 грн 31 коп.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просила суд:

розірвати договір оренди землі №47 від 20 грудня 2019 року, укладений між нею та ТОВ «Рівз-Агро», зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 21 грудня 2019 року;

стягнути з ТОВ «Рівз-Агро» на свою користь заборгованість по виплаті орендної плати в сумі 43 260 грн 44 коп., інфляційні втрати в сумі 13 810 грн 28 коп. та три проценти річних від простроченої суми в сумі 3 238 грн 31 коп., а всього 60 309 грн 03 коп.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 01 листопада 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто із ТОВ «Рівз-Агро» на користь ОСОБА_1 заборгованість по виплаті орендної плати за 2023 рік у сумі 1 065 грн 00 коп., інфляційні втрати у сумі 12 грн 83 коп., три проценти річних від простроченої суми у розмірі 6 грн 90 коп., а всього 1 084 грн 73 коп.

Стягнуто із ТОВ «Рівз-Агро» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 24 грн 20 коп.

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у розірванні договору оренди землі №47 від 20 грудня 2019 року та в частині відмови у стягненні з відповідача на користь позивачки заборгованості по виплаті орендної плати в сумі 43 260 грн 44 коп., інфляційних втрат і трьох процентів річних від простроченої суми, представник ОСОБА_1 - адвокат Порхун В.М. подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду в цій частині скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції безпідставно прийняв до уваги надані відповідачем докази, а саме: накази про виплату орендної плати в натуральній формі, які долучені відповідачем до відзиву. Наголошує, що відповідачем не надано накази за підписом керівника товариства про затвердження цін на вирощену продукцію, як грошового еквіваленту для передачі орендарям в рахунок виплати орендної плати. Проте зазначенні документи мають важливе значення для встановлення об`єктивності нарахування та виплату орендної плати.

Вказує, що позивачка не підписувала надані відповідачем акти-приймання, проте суд безпідставно відмовив представнику позивачки у клопотанні про витребування у відповідача оригіналів цих актів.

Стверджує, що судом безпідставно прийнято до уваги документ під назвою «Нарахування та виплата паїв №0000-000006 від 30.11.2021 року», як підтвердження сплати орендної плати за 2021 рік, оскільки належними доказами сплати коштів за оренду можуть бути лише: видатковий касовий ордер, виписаний орендарем та підписаний орендодавцем; видаткова накладна, підписана сторонами; довідка, видана податковою інспекцією, про наявність сплати коштів із земельного податку та оренди землі. Виплата ж орендної плати (її частини) у грошовій формі здійснюється через касу підприємства.

Вказує, шо судом неналежно досліджено факту відсутності сплати податків відповідачем як податковим агентом позивачки. Судом не встановлювалось та не надано належної оцінки, з яких причин відповідач не подавав до контролюючого органу податкову звітність за формою 1ДФ протягом чотирьох років з 2020 по 2023 роки. Більше того, підтвердження подання податкової звітності за формою 1ДФ не було подано відповідачем і на момент розгляду справи судом першої інстанції.

Зазначає, що судом першої інстанції безпідставно відхилено покази свідка ОСОБА_2 , які спростовують факт сплати орендної плати позивачці з боку відповідача. В той же час, суперечливі свідчення свідків відповідача повністю були прийняті судом.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи ТОВ «Рівз-Агро», наведені у відзиві на апеляційну скаргу, оскільки такий відзив поданий відповідачем з порушенням строку, встановленого ухвалою Київського апеляційного суд від 17 січня 2025 року про відкриття провадження у справі.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 01 листопада 2024 року в частині стягнення з ТОВ «Рівз-Агро» на користь ОСОБА_1 заборгованість по виплаті орендної плати за 2023 рік у сумі 1 065 грн 00 коп., інфляційних втрат у сумі 12 грн 83 коп., трьох процентів річних від простроченої суми у розмірі 6 грн 90 коп., а всього 1084 грн 73 коп.,не оскаржується, тому відповідно до положень ч.1 ст.367 ЦПК України законність ухваленого в цій частині рішення суду першої інстанції колегією суддів не перевіряється.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про розірвання договору оренди землі №47 від 20 грудня 2019 року, суд першої інстанції виходив із того що згідно чинного законодавства та усталеної практики Верховного Суду лише факт систематичної несплати орендної плати є підставою для розірвання такого договору оренди землі. В той ж час ТОВ «Рівз-Агро» проводились необхідні оплати та не допускалось прострочення оплати протягом двох і більше років, що виключає можливість розірвання укладеного між сторонами договору оренди землі №47 від 20 грудня 2019 року в судовому порядку та з викладених у позові підстав.

Також суд першої інстанції дійшов висновку, що наявними у справі доказами встановлено факт неналежної сплати орендних платежів лише за 2023 рік, а не за період з 2020 рік по 2023 рік. Тому зорендаря ТОВ «Рівз-Агро» на користь орендодавця ОСОБА_1 слід частково достягнути орендну плати лише за 2023 рік у розмірі 1 065 грн 00 коп., та інфляційні втрати в сумі 12 грн 83 коп. і три проценти річних від простроченої суми в розмірі 06 грн 90 коп., а всього 1 084 грн 73 коп.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Частиною 1 ст.15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог та умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1.ст. 627 ЦК України).

Згідно зі ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч.2 ст.792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема Законом України «Про оренду землі».

Законом України «Про оренду землі» визначаються умови укладення, зміни, припинення і поновлення договору оренди землі.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про оренду землі», яка кореспондується з положеннями ч.1 ст.93 ЗК України, оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Згідно зі ст.13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є, зокрема, орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

Статтею 21 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.

Згідно зі ст.31 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом. Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором.

На вимогу однієї із сторін договір відповідно до ст.32 Закону України «Про оренду землі» може бути достроково розірваний за рішенням суду у разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України.

Положеннями ст.ст.24, 25 Закону України «Про оренду землі» визначено права та обов`язки орендодавця і орендаря, а саме: орендодавець має право вимагати від орендаря, зокрема, використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди; своєчасного внесення орендної плати. Орендар, у свою чергу, має право самостійно господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди землі, за письмовою згодою орендодавця зводити в установленому законодавством порядку жилі, виробничі, культурно-побутові та інші будівлі і споруди та закладати багаторічні насадження та зобов`язаний приступати до використання земельної ділянки в строки, встановлені договором оренди землі, зареєстрованим в установленому законом порядку.

Підстави припинення договору оренди землі - це законодавчо закріплені обставини, які передбачають припинення договірних відносин.

Правила про підстави припинення права користування земельною ділянкою, визначені пунктом «д» ч.1 ст.141 ЗК України (систематична несплата орендної плати), та приписи ч.2 ст.651 ЦК України, якими передбачено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом, співвідносяться як такі, що не суперечать, а навпаки доповнюють одні одних.

Підставою розірвання договору оренди землі згідно з пунктом «д» ч.1 ст. 141 ЗК України є систематична, тобто неодноразова (два та більше випадки) повна несплата орендної плати у строки, визначені договором. Ця спеціальна норма у такому випадку є самостійною та достатньою і звертатися до загальної норми ч.2 ст.651 ЦК України немає потреби.

У відповідності до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 912/1385/17 (провадження № 12-201гс18) дійшла висновку, що при вирішенні судом питання щодо розірвання договору оренди землі за обставин систематичного невнесення орендної плати, застосуванню також підлягають положення ч.2 ст.651 ЦК України, якою передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 183/262/17 (провадження № 61-41932сво18), якщо договором оренди передбачена сплата орендної плати щорічно, то систематичною може бути визнана несплата протягом 2 і більше років. Якщо сплата орендної плати передбачена щомісячно, то, відповідно, несплата протягом 2 і більше місяців може бути визнана систематичною. Якщо ж має місце лише затримка виплати орендної плати - це не є підставою для розірвання договору оренди в судовому порядку.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується наявними у справі доказами, що 20 грудня 2019 року між ОСОБА_1 (орендодавець) та ТОВ «Рівз-Агро» (орендар) було укладено договір оренди землі №47, який зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 21 грудня 2019 року (реєстраційний номер об`єкта нерухомою майна: 231) (далі - договір оренди, договір).

Відповідно до пункту 1.1 договору, орендодавець на умовах передбачених даним договором надає, а орендар приймає в строкове платне володіння і користування земельну ділянку площею 2,7381 га, кадастровий номер :04:005:0016, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована за адресою: Обухівський район, село Верем`я (надалі за текстом у відповідному числі та відміннику - «Об`єкт оренди»).

Згідно з пунктом 1.4 договору, для розрахунку вартості об`єкта оренди сторони, виходячи з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельних ділянок в розрізі місця розташування Об`єкта оренди, погодили середню вартості одного квадратного метру землі сільськогосподарського призначення у розмірі 3.551865 грн/кв.м.

Цей договір укладається на сім років з дати його державної реєстрації (пункт 2.1 договору).

Пунктом 3.1 договору передбачено, що виходячи з погодженої у пункті 1.4 даного договору сторонами нормативної грошової оцінки середньої вартості одного квадратного метру землі сільськогосподарського, призначення в розрізі місця розташування об`єкта оренди сторони розрахували вартість об`єкта оренди за формулою: вартість об`єкта оренди = 3,551865 грн/кв.м (нормативна грошова оцінка середньої вартості кв.м) х 27381 кв.м (площа об`єкту оренди) = 98 319 грн 18 коп.;

Згідно з пунктом 3.2 договору, орендна плата встановлюються у розмірі 11% від вартості Об`єкта оренди, що розрахований сторонами у відповідності до пункту 3.. даного договору та становить: 10 815 грн 11 коп. на рік та не включає податки і обов`язкові платежі, передбачені чинним законодавством України.

У відповідності до пункту 3.3 договору, орендна плати сплачується орендарем один раз на рік, після збору урожаю, а саме: з 01 вересня по 31 грудня поточного року, шляхом видачі готівки з каси підприємства чи перерахування грошових коштів на картковий рахунок орендодавця або в натуральній формі (сільськогосподарською продукцією).

Об`єкт оренди передається в оренду орендарю з метою ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а саме вироблення товарної сільськогосподарської продукції, переробки та реалізації (пункт 4.2 договору).

Відповідно до пункту 4.4 договору, після його припинення або у разі дострокового розірвання даного договору орендар повертає орендодавцю об`єкт оренди у стані, не гіршому порівняно з тим, який зазначено в акті приймання-передачі до даного Договору на момент укладання даного договору.

Пунктом 4.7 договору визначено, що повернення об`єкта оренди здійснюється Орендарем за Актом приймання- передачі, який Сторони зобов`язані скласти та підписати у разі розірвання даного Договору за будь-яких підстав;

Згідно з підпунктами 5.1.1 - 5.1.2 пункту 5.1. договору передбачено права орендодавця, а саме: вимагати від орендаря своєчасної сплати орендної плати; достроково розірвати даний договір, письмово попередивши орендаря у разі порушення встановлених договором строків виплати орендної плати;

Підпунктами 5.4.3, 5.4.5, 5.4.6 пункту 5.4 встановлено такі обов`язки орендаря: своєчасно та в повному обсязі сплачувати орендодавцю орендну плату; після припинення дії даного договору повернути об`єкт оренди у стані не гіршому у порівнянні з тим, у якому він одержав його в оренду; нести відповідальність визначену у даному договорі за несвоєчасну сплату орендної плати;

Дія договору припиняється за рішенням суду на вимогу однієї із сторін внаслідок невиконання другою стороною обов`язків, передбачених договором (підпункт 6.2.5 пункту 6.2 договору).

Згідно з пунктом 7.2 договору, у разі прострочення строків виплати орендної плати орендар виплачує орендодавцю пеню у розмірі облікової ставки Національного Банку України від суми не виплати за весь період прострочення, але не більше п`яти відсотків від суми заборгованості.

Пунктом 8.1 договору визначено, що він набирає чинності з дати його підписання і державної реєстрації.

Невід`ємними частинами даного договору є: копія Державного акту на право власності на земельну ділянку серії КВ №055621, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №588 від 02.08.2004 року; акт приймання-передачі об`єкта оренди (пункт 8.4 догвору).

За умовами пункту 3.3 договору, сторонами визначену кінцеву дату для сплати орендної плати, а саме, 31 грудня поточного року. Відповідно орендна плата мала бути сплачена відповідачем за 2020 рік до 31 грудня 2020 року, за 2021 рік до 31 грудня 2021 року, за 2022 рік до 31 грудня 2022 року, за 2023 рік до 31 грудня 2023 року.

Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині розірвання договору оренди, позивачка ОСОБА_1 вказувала, що ТОВ «Рівз-Агро» систематично з 2020 року по 2023 рік включно порушувало умови договору оренди щодо сплати орендної плати, що з огляду на усталену практику Верховного Суду є вичерпною підставою для розірвання договору оренди землі, укладеного між сторонами.

Відповідно до ст.ст.12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як зазначалося вище, у пункті 3.2 договору сторони визначили, що орендна сплата становить 10 815,11 грн на рік та не включає податки та обов`язкові платежі, передбачені чинним законодавством України.

У пункті 3.3 договору сторони погодили, що орендна плата сплачується орендарем один раз на рік, після збору урожаю наступними способами:

- шляхом видачі готівки з каси підприємства;

- перерахування грошових коштів на картковий рахунок Орендодавця;

- в натуральній формі (сільськогосподарською продукцією).

Судом першої інстанції встановлено, що 12 грудня 2020 року директором ТОВ «Рівз-Агро», ОСОБА_4 видано наказ № 5 про здійснення виплати ОСОБА_1 шляхом передачі вирощеної продукції ТОВ «Рівз-Агро» в рахунок орендної плати за 2020 рік у відповідності до грошового еквіваленту, що розрахований в пункті 3.2 договору.

На виконання цього наказу № 5 від 12 грудня 2020 року, того ж дня позивачці ОСОБА_1 за місцем її проживання ТОВ «Рівз-Агро» було відвантажено сільськогосподарську продукцію, а саме, 2 тони кукурудзи, що в грошовому еквіваленті становить 10 000 грн 00 коп. та 1 тонну пшениці, що в грошовому еквіваленті становить 3 500 грн 00 коп.

Того ж дня між сторонами було укладено та підписано акт приймання-передачі до наказу №5 від 12 грудня 2020 року.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визнав безпідставними твердження позивачки про відсутність орендної плати за договором №47 у 2020 році, оскільки у 2020 році відповідач здійснив виплату орендної плати в натуральній формі, що в грошовому еквіваленті становить 13 500 грн, тобто у сумі більшій, ніж передбачено пунктом 3.2 договору.

Встановлено та не заперечується ОСОБА_1 , що у 2021 році вона обрала спосіб оплати готівкою з каси ТОВ «Рівз-Агро».

30 листопада 2021 року ТОВ «Рівз-Агро» було нараховано та видано ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 14 000 грн 00 коп., що підтверджується її підписом у відомості - нарахування та виплати паїв № 0000-000006 від 30 листопада 2021 року ТОВ «Рівз-Агро».

Отже, всупереч твердження позивачки, відповідач здійснив їй виплату орендної плати за договором за 2021 рік у готівковій формі, шляхом видачі з каси підприємства коштів у сумі 14 000 грн 00 коп., тобто у сумі більшій, ніж передбачено пунктом 3.2 договору.

У 2022 році позивачка також обрала спосіб оплати у натуральній формі.

З огляду на це, 10 грудня 2022 року директором ТОВ «Рівз-Агро» ОСОБА_4 було видано наказ № 26 про здійснення виплати ОСОБА_1 шляхом передачі вирощеної продукції ТОВ «Рівз-Агро» в рахунок орендної плати за 2022 рік у відповідності до грошового еквіваленту, що розрахований в пункті 3.2 договору оренди.

На виконання вказаного наказу, 10 грудня 2022 року за місцем проживання ОСОБА_1 , ТОВ «Рівз-Агро» було відвантажено сільськогосподарську продукцію, а саме: 2 тонни кукурудзи, що в грошовому еквіваленті становить 10 000 грн 00 коп. та 1 тонну пшениці, що в грошовому еквіваленті становить 5 000 грн 00 коп. Того ж дня, тобто 10 грудня 2022 року між сторонами було укладено та підписано акт приймання-передачі до наказу №26 від 10 грудня 2022 року.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно відхилив твердження позивачки про відсутність орендної плати по договору у 2022 році, оскільки у 2022 році відповідач здійснив виплату орендної плати у натуральній формі, що в грошовому еквіваленті становить 15 000 грн 00 коп., тобто у сумі більшій, ніж передбачено пунктом 3.2 договору.

Також судом першої інстанції встановлено, що 15 грудня 2023 року директор ТОВ «Рівз-Агро» ОСОБА_4. видав наказ №37 про здійснення виплати ОСОБА_1 шляхом передачі вирощеної продукції ТОВ «Рівз-Агро» в рахунок орендної плати за 2023 рік у відповідності до грошового еквіваленту, що розрахований в пункті 3.2 договору оренди від 20 грудня 2019 року № 47.

На виконання вказаного наказу, 15 грудня 2023 року за місцем проживання ОСОБА_1 , ТОВ «Рівз-Агро» було відвантажено сільськогосподарську продукцію, а саме: 1,5 тонни кукурудзи, що в грошовому еквіваленті становить 9 750 грн 00 коп. Того ж дня було укладено та підписано позивачкою та відповідачем акт приймання-передачі до наказу №37 від 15 грудня 2023 року.

Заперечуючи проти позову ТОВ «Рівз-Агро» вказувало, що у 2023 році ОСОБА_1 обрала спосіб оплати у натуральній формі та частину коштів просила відправити на банківську карту її зятя - ОСОБА_3 . У зв`язку з цим, 19 жовтня 2023 року директор ТОВ «Рівз-Агрор» ОСОБА_4 з власної банківської карти на наданий позивачкою картковий рахунок: НОМЕР_1 , який з її слів належить її зятю - ОСОБА_3 було перераховано 4 000 грн 00 коп. (а.с.20, т.1).

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що вказана дія орендаря (перерахунок частини коштів на банківську картку) не може вважатися належним виконанням умов договору оренди у частині сплати орендної плати за 2023 рік, оскільки така квитанція про переказ особистих коштів фізичною особою ОСОБА_4 на користь третьої особи - ПІБ отримувача «петро петровіч» не містить жодних посилань на укладений між сторонами договір оренди.

Таким чином, твердження позивачки про повну відсутність орендної плати по договору оренди у 2023 році не ґрунтується на сукупності зібраних у справі доказах, оскільки у 2023 році ТОВ «Рівз-Агро» здійснило часткову виплату орендної плати за договором у натуральній формі.

Отже, враховуючи, що згідно з викладеними вище правовими висновками Верховного Суду лише факт систематичної несплати орендної плати є підставою для розірвання договору та приймаючи до уваги, що орендарем здійснювались відповідні платежі за договором й не допускалось прострочення оплати протягом двох і більше років, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що доводи позивачки щодо повної несплати орендної плати є необґрунтованими та не можуть бути підставою для розірвання оскаржуваного договору оренди.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно не взяв до уваги твердження позивачки про те, що підтвердженням систематичної несплати відповідачем орендної плати є відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого доходу) та військового збору станом на 04 березня 2024 року № 1016-24-00696 за період з 01 кварталу 2020 року по 04 квартал 2023 року, оскільки вказані відомості самі по собі не є підтвердженням несплати орендної плати.

З відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого доходу) та військового збору станом на 04 березня 2024 року № 1016-24-00696 за період з 01 кварталу 2020 року по 04 квартал 2023 року вбачається, що у ній відсутні дані про нарахування позивачці доходу в графі 13 за кодом та назвою доходу «106-Надання земельної частки (паю) в лізинг, оренду або суборенду», у зв`язку з неподанням відповідачем до контролюючого органу податкової звітності за формою 1 ДФ.

Судом першої інстанції правильно враховано, що неподання відповідачем звітності до контролюючого органу жодним чином не створює негативних умов для позивачки, оскільки за неподання звітності відповідальність лежить виключно на відповідача перед державою.

Апеляційний суд також приймає до уваги, що суд розглядає справи в межах заявлених особою вимог (ч.1 ст.13 ЦПК України). У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивної, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.

Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2022 року в справі № 602/1455/20 (провадження № 61-475св22)).

У даній цивільній справі предметом доказування, є зокрема, факт наявності чи відсутності систематичної несплати орендної плати, а не публічно-правові відносини відповідача із державою в особі фіскальних органів щодо належного виконання своїх податкових зобов`язань перед державою. Тому обставини можливого порушення відповідачем податкової дисципліни не стосуються предмету доказування у цій справі.

З цих же підстав, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги проте, що судом першої інстанції неналежно досліджено факт відсутності сплати податків відповідачем як податковим агентом позивачки.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що позивачці не було відомо про укладення та реєстрацію договору суборенди земельної ділянки від 08 лютого 2022 року з ФГ «Агроперспектива», то колегія суддів вважає, що суд першої інстанції надав їм правильну правову оцінку.

Так, пунктом 4.9 договору оренди передбачено, що орендар протягом дії даного договору має право на передачу об`єкта оренди або його частини в користування третім особам на умовах, які не суперечать умовам даного договору. Укладений орендарем та третіми особами договір суборенди підлягає державній реєстрації. Чинність договору суборенди припиняється х припиненням даного договору.

При цьому, умовами договору не передбачено обов`язку орендаря отримувати згоду чи повідомляти орендодавця про укладення договору суборенди з третіми особами.

Тому цей факт укладенням договору суборенди не свідчить про наявність підстав для розірвання основного договору оренди земельної ділянки .

Доводи представника позивачки про підробку підписів ОСОБА_1 на документах, які засвідчують факт оплати в грошовій та натуральній формі за договором оренди у період з 2020 року по 2023 рік, є недоведеними, виходячи з такого.

Згідно з ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Факт перевірки належності підпису певній особі потребує спеціальних знань експерта у галузі криміналістки та, відповідно, проведення у справі судової почеркознавчої експертизи.

З матеріалів справи вбачається, що 08 серпня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Порхун В.М. звернувся до суду першої інстанції з клопотанням про призначення у справі почеркознавчої експертизи з метою перевірки справжності підписів ОСОБА_1 на документах, які засвідчують факт оплати за договором оренди у період з 2020 року по 2023 рік (а.с.103-104).

У судовому засіданні 01 жовтня 2024 року після допиту судом свідка ОСОБА_2 , представник позивачки - адвокат Порхун В.М. просив суд залишити без розгляду вказане вище клопотання про призначення у справі почеркознавчої експертизи. За таких обставин суд першої інстанції постановив ухвалу про залишення клопотання без розгляду, яку занесено до протоколу судового засідання від 01 жовтня 2024 року.

Отже, вільно розпорядившись своїми процесуальними правами представник позивачки сам відмовився від належного засобу доказування у цій справі, а саме проведення почеркознавчої експертизи з метою перевірки справжності підписів ОСОБА_1 на документах, які засвідчують факт оплати за договором оренди у період з 2020 по 2023 рік.

Крім того, суд першої інстанції не зміг отримати від позивачки безпосередніх пояснень щодо тверджень про підроблення її підпису в документах через її неявку.

Також колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно вирішив позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення заборгованості по виплаті орендної плати, інфляційних втрат і трьох процентів річних, з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Установлено та не спростовано позивачкою, що у період з 2020 року по 2022 рік ТОВ «Рівз-Агро» належним чином виконувало перед ОСОБА_1 свої договірні зобов`язання по сплаті орендних платежів у грошовій та натуральній формі.

Разом з тим, як зазначалося вище, 15 грудня 2023 року директором ТОВ «Рівз-Агро» ОСОБА_4 було видано наказ № 37 про здійснення виплати ОСОБА_1 шляхом передачі вирощеної продукції ТОВ «Рівз-Агро» в рахунок орендної плати за 2023 рік, у відповідності до грошового еквіваленту. На виконання цього наказу 15 грудня 2023 року за місцем проживання ОСОБА_1 , ТОВ «Рівз-Агро» було відвантажено сільськогосподарську продукцію, а саме: 1,5 тонни кукурудзи, що в грошовому еквіваленті становить 9 750 грн 00 коп.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що той факт, що 19 жовтня 2023 року директор ТОВ «Рівз-Агрор» ОСОБА_4 з власної банківської карти на наданий позивачкою картковий рахунок: НОМЕР_1 , який з її слів належить її зятю - ОСОБА_3 , перерахував 4 000 грн 00 коп., сам по собі може вважатися належним виконанням умов договору оренди у частині сплати орендної плати за 2023 рік.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність стягнення з ТОВ «Рівз-Агро» на користь ОСОБА_1 частини невиплаченої суми оренди плати за договором оренди за 2023 рік у розмірі 1 065 грн 11 коп. (10 815,11 - 9 750,00).

Крім того, згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання щодо сплати орендної плати лише за 2023 рік, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що до нього можуть бути застосовані положення ч.2 ст.625 ЦК України в частині суми у розмірі 1 065 грн 11 коп., а саме: інфляційне збільшення боргу за несвоєчасну сплату орендної плати за договором оренди за 2023 рік, що складає 12 грн 83 коп., а також три проценти річних за несвоєчасну сплату орендної плати за договором оренди у 2023 році - 06 грн 90 коп.

Правильність здійсненого судом розрахунку таких компенсаційних виплат сторонами не заперечується.

Отже, правильно встановивши обставини спору, дослідивши докази у справі й надавши їм належну оцінку, а також врахувавши наведені вище вимоги закону й усталену практику Верховного Суду, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку в частині відмови у розірванні договору оренди землі №47 від 20 грудня 2019 року, а також в частині стягнення з відповідача на користь позивачки заборгованості по виплаті орендної плати, інфляційних втрат і трьох процентів річних, виходячи із суми лише різниці недоплачених орендних платежів у 2023 році.

Таким чином, рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Доводи апеляційної скарги про те, що представником позивачки було подано до суду першої інстанції клопотання про витребування у відповідача оригіналів документів, які були додані до відзиву та долучені до справи, зокрема, підписів на них, проте таке клопотання судом задоволено не було, апеляційний суд відхиляє, виходячи з такого.

Як зазначалося вище, факт належності підпису певній особі чи оригінальність інших реквізитів документа потребує спеціальних знань експерта у галузі криміналістки та, відповідно, проведення у справі судової почеркознавчої експертизи. Враховуючи, що ухвалою суду першої інстанції від 01 жовтня 2024 року, яка занесена до протоколу судового засідання, клопотання представника позивачки про проведення відповідної експерти було залишено без розгляду з ініціативи самого представника позивачки, то витребування оригіналів цих документів вже не має процесуального значення.

Колегія суддів також враховує, що посилаючись на порушення судом першої інстанції вимог процесуального права, позивачка не зверталася до апеляційного суду з відповідним клопотанням про проведення у справі судової почеркознавчої експертизи, а згідно з ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції безпідставно відхиллено покази свідка ОСОБА_2 , колегія суддів також не приймає до уваги, оскільки ОСОБА_2 , є дочкою позивачки ОСОБА_1 , що зумовлює обґрунтовані сумніви у її неупередженості, об`єктивності та незацікавленості щодо результатів розгляду цієї справи.

Інші доводи та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження у суді першої інстанції і висновки з цього приводу, зроблені судом, ґрунтуються на встановлених обставинах та досліджених у судовому засіданні доказах.

Суд апеляційної інстанції, враховуючи усі обставини вказаної справи, вважає рішення суду в оскаржуваній частині законним та справедливим, таким, що відповідає верховенству права, що передбачено ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Наявність обставин, за яких відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, апеляційним судом не встановлено.

За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, оскільки суд, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалив його з додержанням норм процесуального права, що відповідно до ч.1 ст.375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині - без змін.

Керуючись ст. ст.374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Порхуна Вячеслава Миколайовича - залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 01 листопада 2024 року в частині відмови у розірванні договору оренди землі, а також в частині відмови у стягненні заборгованість по виплаті орендної плати, інфляційних втрат і трьох процентів річних від простроченої суми - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: