Провадження № 2/201/651/2025
РІШЕННЯ

Іменем України

03 березня 2025 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Покопцевої Д.О.,

секретаря Тоцької Л.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду у м. Дніпрі цивільну справу за позовом Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про постачання теплової енергії,

ВСТАНОВИВ:

20.09.2024 р. КП «Теплоенерго» Дніпровської міської ради звернулося до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про постачання теплової енергії. (а.с. 1-7).

Ухвалою судді Покопцевої Д.О. від 23.09.2024 р. було відкрито провадження по справі та призначено розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с. 89).

В обґрунтування позовних вимог позивач в позовній заяви посилався на те, що між міським КП «Дніпропетровські міські теплові мережі» та відповідачкою15.10.2010 р. було укладено Договір про постачання теплової енергії № 060372 (далі Договір). З положень Договору слідує, що послуги з постачання теплової енергії надавало КП «Дніпровські міські теплові мережі» Дніпровської міської ради.

На підставі рішення Дніпропетровської міської ради № 28/12 від 27.07.2016 р. «Про надання дозволу на передачу з балансу КП «Дніпропетровські міські теплові мережі» на баланс КП «Теплоенерго» об`єктів і мереж теплопостачання», акту приймання - передачі об`єктів і мереж теплопостачання, КП «Теплоенерго» отримало від КП «Дніпропетровські міські теплові мережі» засоби для теплопостачання приміщень відповідачки. Наведені обставини призвели не лише до заміни сторони-кредитора, але й зумовили неможливість подальшого виконання КП «Дніпропетровські міські теплові мережі» обов`язків з теплопостачання об`єктів за договором, оскільки виконання зазначених функцій в повній мірі перейшли до КП «Теплоенерго». На підставі зазначеного, між позивачем, відповідачкою та КП «Дніпропетровські міські теплові мережі» 20.09.2016 р. було укладено додаткову угоду до договору, предметом якої є зміна енергопостачальної організації та внесення відповідних змін до основного договору в частині його сторін та їх реквізитів (копія додається).

Відповідно до положень додаткової угоди, КП «Теплоенерго» є новою енергопостачальною організацією та набуває прав і обов`язків, належних енергопостачальній організації за основним договором, укладеним зі споживачем і стає стороною за основним договором.

КП «Теплоенерго» Дніпровської міської ради впродовж періоду з листопада 2021 року по березень 2024 року включно, надавало послуги з постачання теплової енергії відповідачці за адресою: АДРЕСА_1 . За період з листопада 2021 року по березень 2024 року у відповідачки виникла заборгованість перед КП «Теплоенерго».

Відповідачка не виконувала покладені на неї вказаним договором обов`язки, рахунки та акти здачі - приймання теплової енергії своєчасно не отримував та оплату за надані їй послуги не проводила, у зв`язку із чим виникла заборгованість за період з листопада 2021 року по березень 2024 року.

Станом на день пред`явлення даного позову, 19.09.2024 р., ціна якого включає суму основного боргу за отримані відповідачкою послуги з постачання теплової енергії впродовж опалювального сезону 2021-2024 та нараховані на таку заборгованість передбачені ч.2 ст.625 ЦК України та Договором штрафні та фінансові санкції становить: 59 296,02 грн., в тому числі: основний борг - 42 614,20 грн.; 3% річних - 1 877,18 грн.; інфляційні збитки - 6 249,48 грн.; пеня - 8 555,36 грн.

Враховуючи приписи п.5 ч.2 ст. Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та Договору, відповідачка є належним чином обізнаною про існування в неї заборгованості за послуги з теплопостачання перед КП «Теплоенерго», проте продовжує по сьогоднішній день ігнорувати свої обов`язки із оплати спожитої ним послуги, чим порушує права підприємства на отримання оплати за надані послуги з теплопостачання у встановлений законодавством строк. Факт отримання відповідачкою теплової енергії підтверджений актами прийому-передачі теплової енергії.

На підставі викладеного, просить стягнути з ОСОБА_1 на користь КП «Теплоенерго» Дніпровської міської ради суму заборгованості за теплопостачання в розмірі 59 296,02 грн. , в тому числі: основний борг - 42 614,20 грн.; 3% річних - 1 877,18 грн.; інфляційні збитки - 6 249,48 грн.; пеня - 8 555, 36 грн. а також витрати по сплаті судового збору.

23.10.2024 р. відповідачкою ОСОБА_1 в порядку ст. 178 ЦПК України в якій просить застосувати позовну давність до заборгованості за послуги теплопостачання, до якої входить: сума боргу, 3 % річних, інфляційні збитки, пеня, оскільки заборгованість утворилась за період з листопада 2021 року по березень 2024 року, що свідчить про те, що частина суми, яку вимагає позивач виходить за межі три річного строку позовної давності, що передбачена ч. 1 ст. 257 ЦПК України. Також просить, зобов`язати позивача здійснити перерахунок заборгованості за послуги з теплопостачання.

Представник позивача право надання відповіді на відзив в порядку ст. 179 ЦПК України. 24.12.2024 р. року надав заяву про розгляд справи за відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

03.03.2025 р. . відповідачкою ОСОБА_1 надано клопотання, в якому вона зазначає, що на її утриманні знаходяться батьки похилого віку, які потребують догляду. Батькові 86 років, і в нього катаракта обох очей, тромбофлебіт. Матері 82 роки і вона є інвалідом І групи з 2008 року, сліпа і лежача, та потребує цілодобового догляду і значних матеріальних витрат, у зв`язку з чим, в неї немає можливості працевлаштуватися. Також зазначає, що з 24.02.2022 р. Указом Президента України в Україні був введений воєнний стан. КМУ було прийнято Постанову від 05.03.2022 № 206 «Про деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану», в якій зазначено, що в умовах воєнного стану, до його припинення чи скасування в Україні, забороняється нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасну та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги; припинення чи зупинення надання житлово-комунальних послуг населенню у разі їх несплати або оплати не у повному обсязі. Таким чином, просить стягнути з неї тільки основну суму боргу у розмірі 42 614, 20 грн.

Суд, вивчивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1 ст.4 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст.13 ЦПК України).

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

15.10.2012 р. між ОСОБА_1 та КП «Дніпропетровські міські теплові мережі» був укладений договір № 060372 про постачання теплової енергії за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 10-11).

Вказаний об`єкт нерухомості належить відповідачу на праві власності відповідно до договору купівлі-продажу № 59/А від 20.06.2001 р., який є нежитловим приміщенням, загальною площею 37,8 кв. м. (зв. а.с. 18-21).

Рішенням Дніпропетровської міської ради № 28/12 від 27.07.2016 р. «Про надання дозволу на передачу з балансу КП «Дніпропетровські міські теплові мережі» на баланс КП «Теплоенерго» об`єктів і мереж теплопостачання», акту приймання - передачі об`єктів і мереж теплопостачання, КП «Теплоенерго» отримало від КП «Дніпропетровські міські теплові мережі» засоби для теплопостачання приміщень відповідачки.

Відповідно до рахунків № 060372 від 30.11.2021 р., 31.12.2021 р., 31.01.2022 р., 28.02.2022 р., 31.03.2022 р., 30.11.2022 р.., 31.12.2022 р., 31.01.2023 р., 28.02.2023 р., 31.12.2023 р., 30.11.2023 р., 31.12.2023 р., 31.01.2024 р., 29.02.2024, 31.03.2024 р., відповідачці була нарахована загальна сума до сплати у розмірі 42 614, 20 грн. (а.с. 24-31).

Також позивачем були складені акти № 060372 на вказані вище дати прийому-передачі послуги за договором № 060372 від 15.10.2012 р. (зв. а.с. 31-38).

Відповідачці ОСОБА_1 була направлена досудова вимога щодо сплати боргу за постачання теплової енергії за період з 01.11.2021 р. по 30.04.2024 р. у розмірі 42 614, 20 грн. (зв. а.с. 45).

Довідкою КП «Теплоенерго» Дніпровської міської ради № 210 від 06.06.2024 р. та актами споживання теплової енергії підтверджено розрахунок теплової енергії в співвідношенні з опалювальною площею відповідача (а.с. 47-55).

Відповідно до розрахунку основного боргу, відповідачка має заборгованість за користування теплової енергії, наданої КП «Теплоенерго» Дніпровської міської ради за період з листопада 2021 р. по березень 2024 р. у розмірі 42 614, 20 грн. (зв. а.с. 55-56).

Відповідно до розрахунку суми позову, складеного позивачем, загальний розмірі заборгованості відповідача з листопада 2021 р. по березень 2024 р. становить 59 296, 02 (зв. а.с. 56).

Також позивачем зроблено розрахунок 3% річних у розмірі 1877, 18 грн. та інфляційних втрат у розмірі 6 249, 48 грн. відповідно до ст. 625 ЦК України, та пені за період з листопада 2021 р. по березень 2024 р., яка становить 8 555, 36 грн.

Згідно зі статтями 319, 322 ЦК України власність зобов`язує. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст.67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться, крім квартирної плати, за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року №2189-VIII, до житлово-комунальних послуг належать комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, управління побутовими відходами.

Споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів (п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону №2189-VIII).

Пунктами 1, 5 частин другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року №2189-VIII встановлено, що індивідуальний споживач зобов`язаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом, оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

За змістом пунктів 1, 2 частини другої статті 8 вказаного вище Закону, виконавець комунальної послуги зобов`язаний забезпечувати своєчасність надання, безперервність і відповідну якість комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договорів про їх надання, у тому числі шляхом створення системи управління якістю відповідно до національних або міжнародних стандартів; готувати та укладати із споживачем договори про надання комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов їх виконання згідно з типовим договором.

Споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору (ч. 1 ст. 9 Закону України №2189-VIII).

У частині першій статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Проте, відповідно до пункту 1 частини першої статті 7 цього Закону споживач має право одержувати вчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами укладених договорів.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частин другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 20 квітня 2016 року у справі №6-2951цс15.

У даному випадку між позивачем та відповідачкою склалися фактичні договірні відносини, за якими житлове приміщення, яке належить останній на праві власності, надавалися житлово-комунальні послуги з постачання теплової енергії, нарахування плати за які здійснювалися позивачем відповідно до тарифів.

Таким чином, суд приходить до висновку, що вимога позивача щодо стягнення заборгованості (основної суми боргу) за постачання теплової енергії відповідачці, яка останньою не оспорюється, у розмірі 42 614, 20 грн. підлягає задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, та пені суд зазначає наступне.

Постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2022 № 206 Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану, зокрема, установлено, що до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги.

Ця постанова набирає чинності з дня її опублікування і застосовується з 24 лютого 2022 року (п. 2 вказаної вище постанови).

Слід зазначити, що така заборона на нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних за несвоєчасне та/або неповне внесення плати за житлово-комунальні послуги, стосується виключно населення.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 являється власником нежитлового приміщення, що підтверджується договором купівлі-продажу № 59/А від 20.06.2001 (зв. а.с. 18-21).

Згідно з Постановою Кабінету Міністрів України №869 від 17.06.2011 Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на житлово-комунальні послуги тарифи формуються для трьох категорій споживачів населення, бюджетних установ, інших споживачів.

У листі Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 18.03.2015 №2450/15/61-15 надано роз`яснення, що оплату за теплову енергію та житлово-комунальні послуги за тарифами для населення здійснюють власники чи користувачі квартири, інших приміщень, призначених та придатних для постійного проживання в них, а для власників нежитлових приміщень застосовується тариф як для інших споживачів.

Окрім того, відповідно до роз`яснення Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг № п0013866-І2 від 31.12.2012, оплата житлово- комунальних послуг за тарифами для населення здійснюється громадянами, які використовують житло виключно для проживання, а не у інший спосіб.

Враховуючи, що приміщення № 43 за адресою: АДРЕСА_2 є нежитловим, відповідно не можуть використовуватись відповідачкою для проживання, вона не може бути віднесена до категорії споживачів населення.

Також, згідно із роз`ясненням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг №п0013866-12 від 31.12.2012, оплату житлово-комунальних (комунальних) послуг за тарифами для інших споживачів таких послуг здійснюють усі інші особи, які не є громадянами, що використовують житло для проживання, не є релігійними організаціями та національними творчими спілками і їх регіональними осередками (крім тих, що здійснюють виробничо-комерційну діяльність ) та не є бюджетними установами.

Доказів, які б підтверджували, що нежитлові приміщення відносяться до об`єктів житлового фонду та використовуються відповідачкою для проживання, суду не представлено; клопотання про витребування відповідних доказів судом - не заявлено.

Отже, оскільки у даній справі за договором № 060372 від 15.10.2012 р. місцем надання послуг з постачання теплової енергії є нежитлове приміщення, яке не може використовуються для проживання, відповідачка відносяться до категорії споживачів інші споживачі.

Відтак, положення абзацу 1 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України №206 від 05.03.2022 не можуть бути застосовані у даній цивільній справі, оскільки відповідачка за договором № 060372 від 15.10.2012 р. відносяться до категорії споживачів інші споживачі, а не населення.

З огляду на вищевикладене, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності, встановивши прострочення відповідачкою сплати позивачу вартості наданих послуг постачання теплової енергії за період з 01.11.2021 р. по 31.03.2024 р. приймаючи до уваги, що положення абзацу 1 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України № 206 від 05.03.2022 р. не можуть бути застосовані відносно споживача за договором № 060372 від 15.10.2012 р., суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь КП «Теплоенерго» Дніпровської міської ради суму простроченого боргу за щомісячними платежами за період з 01.11.2021 р. по 31.03.2024 р. у розмірі 42 614, 20 грн., 3% річних у розмірі 1 877, 18 грн., інфляційних збитків у розмірі 6 249, 48 грн. та пені у розмірі 8 555, 36 грн, а всього 59 296, 02 грн.

Відповідачкою заявлено про позовну давність у спорі.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і відсотків) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).

Відповідно до ч. 1 ст. 262 ЦК України заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року по справі № 910/18560/16 (12-143гс18) зазначено, що позовна давність може застосовуватися виключно, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими та доведеними.

Виходячи з наведеного, позовна давність застосовується лише у випадку обґрунтованості позову. У разі якщо вимоги позову є необґрунтованими, то суд має відмовити в його задоволенні за необґрунтованістю.

Вказана позиція була підтверджена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 08 лютого 2019 року в рамках справи №904/3280/18 (ЄДРСРУ №79718705).

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020р. № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) на всій території України установлено карантин з 12 березня 2020 року. Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Строк карантину неодноразово продовжувався.

Законом України № 530-ІХ від 17.03.2020р. «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»).

Законом України від 30.03.2020р. № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786,1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

З урахуванням п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України та часу введення в Україні карантину у межах позовної давності знаходиться період з березня 2017 року.

До аналогічного висновку прийшов Верховний суд у постанові від 06.12.2023р. у справі № 212/10834/21.

В подальшому Постановою Кабінету Міністрів України № 651 від 27.06.2023р., було відмінено з 30.06.2023р., на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Однак починаючи з 24.02.2022р., у зв`язку з введенням на всій території України правового режиму воєнного стану, у відповідності з Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану». Розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, було зокрема доповнено п. 19 такого змісту: «У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022р. № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022р. № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану».

Строк дії воєнного стану у подальшому неодноразово продовжувався і діяв на момент звернення до суду із даним позовом.

Суд, враховуючи факт продовження загального строку позовної давності визначеного статтею 257 ЦК України, внаслідок введення карантину (п.12 Перехідних положень ЦК України), а згодом воєнного стану (п.19 Перехідних положень ЦК України) вважає, що загальний строк позовної давності в три роки продовжено та позивачем не пропущено.

Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги КП «Теплоенерго» Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про постачання теплової енергії, підлягають задоволенню у повному обсязі.

На підставі положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати у справі, а саме сплачену суму судового збору в розмірі 2422, 40 грн., оскільки позовні вимоги задоволенні повністю.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 207, 634, 638, 648, 1054 ЦК України, ст.ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76-81, 89, 128-131, 141, 223, 247, 259, 263-265, 274, 279 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про постачання теплової енергії задовольнити у повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської радисуму заборгованості за теплопостачання в розмірі 59 296 (п`ятдесят дев`ять тисяч двісті дев`яносто шість) грн. 02 коп., яка складається з:

основного боргу 42 614 (сорок дві тисячі шістсот шістнадцять) грн. 20 коп.;

3 % річних 1 877 (одна тисяча вісімсот сімдесят сім) грн. 18 коп.;

інфляційних збитків 6 249 (шість тисяч двісті сорок дев`ять) грн. 48 коп.;

пені 8 555 (вісім тисяч п`ятсот п`ятдесят п`ять) грн. 36 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради суму сплаченогосудового збору у розмірі 2422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) грн. 20 коп.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст.273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду. Повний текст рішення буде складений впродовж 5 днів.

Позивач: Комунальне підприємство «Теплоенерго» Дніпровської міської ради, , місцезнаходження: 49081, м. Дніпро, пр. Слобожанський, буд. 29, офіс 504.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 .

Суддя: Д.О. Покопцева