Справа № 129/1675/24
Провадження № 22-ц/801/495/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бондарук О. П.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2025 рокуСправа № 129/1675/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Оніщука В. В. (суддя-доповідач),

суддів: Голоти Л. О., Медвецького С. К.,

з участю секретаря судового засідання Кашпрук М. Г.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Бабаян Діани Арутюнівни в інтересах ОСОБА_1 на рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 03 грудня 2024 року, ухвалене у складі судді Бондарук О. П. в залі суду,

встановив:

Короткий зміст вимог

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернулась в суд із позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення та зняття з реєстрації.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 23 серпня 2007 року ОСОБА_1 на праві приватної власності належить будинок АДРЕСА_1 .

Вказаний будинок було придбано у шлюбі з ОСОБА_2 .

Рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області від 20 травня 2014 року шлюб між сторонами було розірвано.

У червні 2020 року ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом про поділ майна подружжя, однак 04 квітня 2022 року відмовився від заявлених позовних вимог.

Таким чином ОСОБА_1 є єдиним повноправним власником житлового будинку за адресою АДРЕСА_2 .

У будинку зареєстровані відповідач ОСОБА_2 , 1971 року народження, син ОСОБА_3 , 1992 року народження та донька ОСОБА_4 , 2008 року народження.

Упродовж останніх років життя в одному помешканні з відповідачем є нестерпним, зокрема у зв`язку із вчиненням відповідачем відносно неї домашнього насильства.

ОСОБА_2 веде антигромадський спосіб життя, зловживає алкогольними напоями, переважно перебуває у нетверезому стані, часто влаштовує сварки, бійки, не утримує свою неповнолітню дитину тощо, неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ст. 173-2 КУпАП.

Також рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 27 липня 2020 року у справі № 129/1479/20, видано обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 , яким протягом трьох місяців визначено заходи тимчасового обмеження його прав, а саме заборонено ОСОБА_2 наближатись на відстань меншу ніж 3 метра до ОСОБА_1 під час її перебування в будинку та на прилеглій території до будинку за адресою АДРЕСА_2 .

Перебуваючи у постійному стресі та страху ОСОБА_1 з неповнолітньою донькою змушена була покинути своє місце проживання, переїхала у Київ, а після повномасштабного вторгнення російської федерації за кордон.

Наразі позивачка планує повернутися в Україну та бажає проживати у своїй власності, однак побоюється за своє життя та здоров`я, оскільки ОСОБА_2 при зустрічі влаштовує скандали та не допускає її у будинок.

ОСОБА_1 фактично залишилась з неповнолітньою донькою на вулиці, іншого житла не має. На переконання позивачки, ОСОБА_2 втратив право на користування будинком, оскільки він вже не є членом її сім`ї та вчиняє щодо неї як власниці будинку домашнє насильство, чим унеможливлює спільне проживання.

Покликаючись на викладене, ОСОБА_1 у заявленому позові просила суд усунути їй перешкоди у користуванні житловим будинком, який знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , шляхом виселення ОСОБА_2 , без надання іншого житлового приміщення та зняття його з реєстрації місця проживання у цьому будинку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Теплицького районного суду Вінницької області від 03 грудня 2024 року у задоволенні позовних вимог було відмовлено.

Своє рішення суд першої інстанції мотивував тим, що спірний будинок набутий позивачкою під час шлюбу із відповідачем.

Відсутність судового рішення про визнання спірного житлового будинку особистою приватною власністю ОСОБА_1 підтверджує, що відсутні підстави вважати, що таке майно належить виключно позивачу, оскільки докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, відсутні. Спір про поділ майна, заявлений ОСОБА_2 у червні 2020 року, не вирішено. А роз`яснення судом, що після закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається, не позбавляє ОСОБА_2 права власності на спільне майно, та не перешкоджає сторонам звернутись до суду з позовом про поділ майна з інших підстав.

А тому суд вважав твердження позивачки та її представника про те, що ОСОБА_1 є єдиним повноправним власником житлового будинку АДРЕСА_1 , необґрунтованими.

З листопада 2020 року з власної волі позивачка виїхала зі свого будинку, проживала у місті Києві, а після початку повномасштабного вторгнення рф в Україну, з 23 жовтня 2022 року покинула територію України та виїхала закордон.

Згідно інформації, наданої на адвокатський запит Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, ОСОБА_1 приїздила до України 17 листопада 2022 року, 12 жовтня 2023 року (інформація за 2024 рік не запитувалась), протягом більше десяти днів перебувала на території України, однак за вказаний період немає жодного доказу чинення перешкод відповідачем у користуванні позивачкою житловим будинком.

Судом не встановлено, що відповідач на даний час чинить позивачу, як співвласнику майна подружжя, перешкоди у користуванні належним їй майном, зокрема перешкоджає доступу до спірного будинку.

До теперішнього часу поділ майна не здійснено та порядок користування не визначено. Оскільки будинок вважається спільним сумісним майном подружжя, судом зроблено висновок про відмову у задоволенні позовних вимог.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись із таким рішенням, представник ОСОБА_1 адвокат Бабаян Д. А. подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 13 січня 2025 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Оніщук В. В., судді: Голота Л. О., Медвецький С. К.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 16 січня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі, надано строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 20 лютого 2025 року справу призначено до розгляду на 06 березня 2025 року о 10 год. 00 хв.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Доводи апеляційної скарги зводяться до доводів позовної заяви.

У червні 2020 року відповідачем було подано позов до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя. Пізніше, за власною волею ним було подано заяву про відмову від позову, у зв`язку з тим, що відповідач планував проживати з цивільною дружиною у її житловому будинку.

На момент пред`явлення позивачкою цього позову до відповідача строк позовної давності для звернення відповідача з позовом до суду щодо поділу майна подружжя, зокрема з інших підстав (як зазначено суддею Теплицького районного суду Вінницької області в оскаржуваному рішенні) сплив ще у 2023 році.

З огляду на зазначене позивачка є єдиним та повноправним власником житлового будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 .

Позивачка не має іншого майна для проживання.

ОСОБА_1 змушена була виїхати з будинку, що їй належить на праві приватної власності через неодноразові прояви домашнього насильства з боку ОСОБА_2 .

ОСОБА_1 з листопада 2020 року, побоюючись за своє життя, повністю уникає будь-якої зустрічі з відповідачем. І саме ця обставина слугує тому, що відсутні будь які докази вчинення відповідачем перешкод позивачці у користуванні майном та не допуску її до житлового будинку у період її короткострокових приїздів в Україну у 2022-2023 роках. Позивачка за 4 роки не наважилась з`явитися у зазначеному житловому будинку навіть за своїми особистими речами та особистими речами дочки.

Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В судовому засіданні, проведеному в режимі відеоконференції, представник позивача апеляційну скаргу підтримала з посиланням на викладені у ній підстави.

Представник відповідача в судовому засіданні щодо задоволення апеляційної скарги заперечувала.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

З 04 жовтня 1991 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області від 20 травня 2014 року (а. с. 9).

23 серпня 2007 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, відповідно до якого ОСОБА_1 придбала житловий будинок АДРЕСА_1 (а. с. 7). Цього ж дня право власності на будинок зареєстровано за ОСОБА_1 (а. с. 8).

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровані у спірному будинку з 30 жовтня 2008 року та 18 лютого 2008 року відповідно (зворот а. с. 6, а. с. 82).

Ухвалою Гайсинського районного суду від 07 квітня 2022 року провадження у цивільній справі № 129/1343/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя закрито в зв`язку із відмовою позивача від позову (а. с. 10).

Рішенням Ладижинського міського суду від 27 липня 2020 року видано обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 , яким останньому заборонено наближатися на відстань меншу ніж три метра до ОСОБА_1 під час перебування останньої в будинку та на присадибній ділянці за адресою АДРЕСА_2 (а. с. 13-16).

Позиція суду апеляційної інстанції

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, дійшов таких висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає у повній мірі.

За змістом ч. 1, 7 ст. 41 Конституції України, ч. 1, 5 ст. 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя (постанова Верховного Суду від 27 січня 2020 року у справі № 442/8047/16-ц).

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України).

Із матеріалів справи вбачається, що будинок, який знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , був придбаний ОСОБА_1 під час перебування у шлюбі із ОСОБА_2 .

Відтак, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що спірний будинок є об`єктом спільної часткової власності.

Слушними є також висновки місцевого суду про те, що відсутність судового рішення про визнання спірного житлового будинку особистою приватною власністю ОСОБА_1 , підтверджує, що відсутні підстави вважати, що таке майно належить виключно позивачці. Доказів на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, ОСОБА_1 не надала.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. При вирішенні вказаної справи судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін як законне та обґрунтоване.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, судові витрати, понесені ОСОБА_1 у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, слід залишити за нею.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Бабаян Діани Арутюнівни в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 03 грудня 2024 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені ОСОБА_1 у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, залишити за нею.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий В. В. Оніщук

Судді Л. О. Голота

С. К. Медвецький