ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 553/4807/24 Номер провадження 22-ц/814/1660/25Головуючий у 1-й інстанції Фоміна Ю. В. Доповідач ап. інст. Обідіна О. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2025 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Обідіної О.І.,

суддів: Бутенко С.Б., Карпушина Г.Л.,

за участю секретаря Дороженка Р.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Ленінського районного суду м. Полтави від 27 січня 2025 року за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову по справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Полтавтрансбуд», ОСОБА_2 про визнання недійсним одностороннього правочину, витребування майна з чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И Л А :

В грудні 2024 року ОСОБА_1 , звернувся до суду позовом до ТзДВ «Полтавтрансбуд», в якому просив визнати недійсним вчинений ТзДВ «Полтавтрансбуд» односторонній правочин у формі листа №172 від 25.04.2024 про розірвання договору №70 купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 18.12. 2019, який був укладений між ТзДВ «Полтавтрансбуд» та ОСОБА_1 ; застосувати наслідки недійсності вчиненого правочину, шляхом повернення сторін до попереднього стану та перерахування ОСОБА_1 на користь товариства грошових коштів в сумі 294750 грн; витребувати квартиру АДРЕСА_1 з незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ТзДВ «Полтавтрансбуд».

Після подачі позову, в січні 2025 року ОСОБА_1 подав заяву про забезпечення позову, в якій просив накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 .

Заява обґрунтована тим, що ним подано позов в зв`язку з безпідставним розірванням в односторонньому порядку товариством договору купівлі-продажу майнових прав, предметом якого була квартира і він мав право на підписання акту приймання-передачі майнових прав та в подальшому реєстрації права власності на квартиру. Разом з тим, право власності на спірну квартиру було зареєстровано 23.09.2024 за ОСОБА_2 .

Вважає, що можливе відчуження квартири ОСОБА_2 ускладнить чи унеможливить виконання рішення в разі його задоволення, а вжиття заходів має наслідком збереження існуючого становища до розгляду справи та в подальшому буде скасовано.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 27 січня 2025 року в задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.

Відмова обґрунтована тим, що предметом спору є витребування майна з чужого незаконного володіння, що можливо від будь якого власника, а отже накладення арешту не є необхідним.

Не погодившись з ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить ухвалу скасувати та постановити нову, про задоволення заяви про забезпечення позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що обраний ним засіб забезпечення позову є співмірним із заявленими позовними вимогами та належним чином забезпечить виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Вважає, що оскільки право власності на спірне майно вже зареєстровано за іншою особою - ОСОБА_2 (відповідач 2), останній може в будь-який час розпорядитися майном та відчужити його, що ускладнить як розгляд справи, так і можливе виконання рішення суду в разі задоволення заявленим ним вимог.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, в провадженні Ленінського районного суду м. Полтави перебуває справа за позовом ОСОБА_1 до ТзДВ «Полтавтрансбуд», ОСОБА_2 про визнання недійсним одностороннього правочину, витребування майна з чужого незаконного володіння, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 .

Вважаючи, що нерухоме майно може бути відчужене під час розгляду справи відповідачем ОСОБА_2 , позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну квартиру.

Відмовляючи в задоволенні заяви, місцевий суд встановив недоведеність заявником необхідності у вжитті запитаних заходів забезпечення позову та вказав, що, оскільки позивачем заявлено вимогу про витребування майна з чужого незаконного володіння, витребування можливе від будь-якого власника.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

В п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року №9 визначено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Відповідно до ст.150 ЦПК України позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

За змістом ст.151 ЦПК України забезпечення позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача проти несумлінних дій відповідача. Підставою забезпечення позову є обґрунтоване припущення заявника, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. У заяві про забезпечення позову обов`язково зазначаються: причини, у зв`язку з якими потрібно забезпечити позов, тобто обґрунтування, чому невжиття заходів забезпечення може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду і як саме, захід забезпечення позову, який належить застосовувати, з обґрунтуванням його необхідності, тобто вказівка на спосіб забезпечення позову, який на думку заявника, є найбільш адекватним, інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Заходи забезпечення позову повинні відповідати заявленим вимогам, тобто повинні бути безпосередньо пов`язаними з предметом спору, бути співмірними заявленим вимогам, необхідними і достатніми для забезпечення виконання судового рішення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18 (провадження №14-729цс19) зазначила, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернувся з вимогами про визнання недійсним одностороннього правочину у формі листа від 25.04/2024 р., яким забудовник повідомив його про розірвання договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру, у зв`язку з чим просив застосувати наслідки недійсності вчиненого правочину шляхом повернення сторін до попереднього стану та витребувати квартиру з незаконного володіння відповідача 2 - ОСОБА_2 на користь відповідача 1 - ТзДВ «Полтавтрансбуд».

Підставою для забезпечення позову вказував на існування реальної можливості по відчуженню спірного майна, що в подальшому унеможливить виконання рішення суду.

Наведене свідчить про існування реального спору між позивачем та ТзДВ «Полтавтрансбуд» щодо припинення останнім в односторонньому порядку дії договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру з підстав не підписання покупцем Акту приймання-передачі об`єкту у визначений умовами договору строк.

За своїм змістом вид забезпечення позову у вигляді арешту майна є забороною на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна.

Виходячи з системного аналізу наведених вище норм процесуального права, які регулюють питання забезпечення позову, необхідно дійти висновку, що само по собі твердження заявника про можливе відчуження відповідачем 2 спірної квартири не є достатньою правовою підставою для накладення арешту, а являється лише припущенням заявника, обґрунтованість якого він має довести суду.

Таким чином, саме на заявника закон покладає доведення обставин, які мають свідчити про існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Так, достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації.

В даному випадку, ініціюючі питання забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, заявником не надано будь-яких належних та переконливих доказів щодо можливого відчуження ОСОБА_2 вказаної однокімнатної квартири та відповідно не надано суду доказів існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду чи ускладнення його виконання в разі задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо відсутності підстав для забезпечення позову в обраний заявником спосіб, та не містять посилань на обставин, які б свідчили про недотримання судом норм процесуального права.

Фактично зміст апеляційної скарги зводиться до дублювання обставин, які викладені заявником в своїй заяві про забезпечення позову, при розгляді якої суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність процесуальних підстав для її задоволення.

За вказаних обставин, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування судового рішення, яке постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 382, 383, 384 ЦПК України колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Полтави від 27 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 06 березня 2025 року.

Судді: О.І. Обідіна С.Б. Бутенко Г.Л. Карпушин