Справа № 442/7538/23 Головуючий у 1 інстанції: Крамар О.В.
Провадження № 22-ц/811/1723/24 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,

секретаря: Салати Я.І.

з участю представника ОСОБА_1 Потічної Н.Ю., представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_4 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту окремого проживання, визнання майна особистою приватною власністю одного з подружжя,-

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2024 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя

В обґрунтування позовних вимог покликалась на те, що 08 травня 2014 року між нею та ОСОБА_1 було укладено шлюб, який рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області № 442/4272/23 від 21 липня 2023 року розірвано. За час шлюбу у подружжя ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась дочка ОСОБА_5 .

Вказувала, що під час шлюбу, а саме 30 січня 2023 року вони придбали житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,1316 га., кадастровий номер: :01:001:0277.

Просила визнати спільною сумісною власністю подружжя її та ОСОБА_1 , житловий будинок житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 та земельну ділянку, кадастровий номер :01:001:0277, загальною площею 0,1316 га.; в порядку поділу майна подружжя визнати за нею право власності 1/2 житлового будинку АДРЕСА_1 та 1/2 земельної ділянки площею 0,1316 га, кадастровий номер: :01:001:0277; судові витрати покласти на відповідача.

У грудні 2023 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_6 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту окремого проживання, визнання майна особистою приватною власністю одного з подружжя. Вказаний позов ухвалою суду від 19 лютого 2024 року об`єднано в одне провадження з первісним позовом.

В позовній заяві посилається на те, що 08 травня 2014 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали шлюб. За час шлюбу у подружжя ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась дочка ОСОБА_5 .

Вказувала, що з 2022 року сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть. В рішенні Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області № 442/4272/23 від 21 липня 2023 року за позовом ОСОБА_2 , яким шлюб між сторонами розірвано, вказано: «Через відсутність взаєморозуміння між ними, суперечність характерів, розбіжностей у життєвих цінностях і поглядах на шлюб, сім`ю та життя, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обов`язки, почали виникати непорозуміння. Протягом одного року вони не проживають разом та фактично припинили шлюбні відносини, спільного господарства не ведуть. З того часу стосунки жодним чином не покращилися, вважає, що примирення між ними є неможливим, а шлюб на даний час лише формальний. Просить шлюб розірвати».

Представник ОСОБА_1 стверджувала, що ОСОБА_2 підтвердила, що протягом року до подачі позовної заяви (з 21 червня 2022 року по 21 червня 2023 року) подружжя разом не проживало, спільне господарство не вело, шлюбні стосунки припинило.

Вказувала, що перебуваючи в режимі окремого проживання, спірний житловий будинок з господарськими будівлями, набутий ОСОБА_1 в період окремого проживання з ОСОБА_2 , є його особистою приватною власністю.

Просила у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити. Встановити факт окремого проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин з 21 червня 2022 року по 21 липня 2023. Визнати особистою приватною власністю ОСОБА_1 житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами за адресою АДРЕСА_1 та земельну ділянку, кадастровий номер :01:001:0277, загальною площею 0,1316 га..

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28 березня 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя - відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту окремого проживання, визнання майна особистою приватною власністю одного з подружжя задоволено.

Встановлено факт окремого проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин з 21 червня 2022 року по 21 липня 2023.

Визнано особистою приватною власністю ОСОБА_1 житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами за адресою АДРЕСА_1 та земельну ділянку, кадастровий номер :01:001:0277, загальною площею 0,1316 га.

Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 2295,53 гривень судових витрат.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_2 ОСОБА_4 .

В апеляційній скарзі покликається на те, що Дрогобицьким міськрайонноним судом Львівської області від 21 липня 2023 року у справі № 442/4272/23 обставини ведення спільного господарства не досліджувалися..

Вказує, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Стверджує, що суд першої інстанції не дослідив та не надав оцінки того, що ОСОБА_2 проводила капітальний ремонт, перепланування та інші ремонті роботи, що підтверджувалися доданими квитанціями та не зважаючи на розірвання шлюбу з ОСОБА_1 остання перераховувала йому кошти на дитину та на ремонт.

Зазначає, що на підтвердження факт спільного побуту та фінансових витрат подружжя ОСОБА_2 долучено квитанції про сплату послуг та перерахунок коштів та копію закордонного паспорту з відмітками про регулярні поїздки до України до дитини.

Просить рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28 березня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,1316 га, кадастровий номер: :01:001:0277;

Визнати в порядку поділу майна подружжя за ОСОБА_2 право власності 1/2 житлового будинку АДРЕСА_1 та 1/2 земельної ділянки площею 0,1316 га, кадастровий номер: :01:001:0277;

Відмовити у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 ;

Відмовити у встановленні факту окремого проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_7 ;

Відмовити у визнанні особистою приватною власністю ОСОБА_1 житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами за адресою АДРЕСА_1 та земельну ділянку, кадастровий номер :01:001:0277, загальною площею 0,1316 га.;

Судові витрати покласти на Відповідача.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на підтримання апеляційної скарги, пояснення представника ОСОБА_1 ОСОБА_6 на її заперечення, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення у межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом та матеріалами справи встановлено, що 08 травня 2014 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 було укладено шлюб, який рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області № 442/4272/23 від 21 липня 2023 року.

Батьком ОСОБА_1 ОСОБА_9 на підставі договору купівлі- продажу, псовідченого 01 червня 1999 року Першою Дрогобицькою державною нотаріальною конторою за реєстраційним №1-633 було придбано житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою, АДРЕСА_1 .

Шляхом приватизації із земель комунальної власності і батько ОСОБА_1 ОСОБА_9 набув право приватної власності на земельну ділянку площею 0,1316 га, кадастровий номер: :01:001:0277.

30 січня 2023 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений державним нотаріусом Дрогобицької державної нотаріальної контори Кушніром О.І., реєстр.№64.

Майнові відносини, які складаються між подружжям урегульовано у нормах СК України.

Відповідно до статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований в органі державної реєстрації актів цивільного стану.

У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.

Згідно зі статтею 57 СК України у редакції на час укладення сторонами шлюбу особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:

1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

У частині сьомій названої статті передбачено, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Крім того, у статті 58 СК України вказано, що і дохід, який приносить річ, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є також власністю цього з подружжя.

І саме той із подружжя, хто є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім`ї, насамперед дітей (частина перша статті 59 СК України).

У статті 60 СК України зазначено підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Також вказано, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).

Можна зробити висновок, що за загальним правилом майно, набуте одним з подружжя до шлюбу, є його особистою приватною власністю, як і доходи, які воно приносить, тоді як спільною сумісною власністю подружжя є майно, набуте під час шлюбу.

Конституція України у статті 41 гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

У статті 62 СК України таке втручання у право особистої приватної власності передбачено. У цій статті вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Однак при цьому обмежуються саме права особистої власності одного з подружжя, а відтак зменшується обсяг правомочностей колишнього одноособового власника.

Тому у самому законі, статті 62 СК України передбачені умови, за яких таке втручання у право власності буде не лише законним, але і необхідним з точки зору забезпечення інтересів іншого, не власника, з подружжя та гарантуватиме дотримання балансу інтересів кожного з подружжя.

Зі змісту статті 62 СК України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником

Застосовуючи норму ст. 60 СК та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:

1) час набуття майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма ст. 60 СК вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям в їх сукупності.

Відповідно до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Тобто договір купівлі-продажу за своєю природою є завжди оплатний.

Проте судом не здобуто доказів, що позивач ОСОБА_2 сплачувала кошти продавцю нерухомого майна ОСОБА_9 .

Вказане також підтверджується показами свідків, наданими в суді першої інстанції.

Судом встановлено, що з лютого 2022 року ОСОБА_2 перебувала за межами України, відносини з ОСОБА_1 були вже конфліктними, спільне господарство не велося, шлюбні стосунки були припинені.

Вказані обставини підтверджуються рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 21 липня 2023 року у справі №442/4272/23. Вказані обставини мають преюдиційне значення в силу положень частини 4 статті 82 ЦПК України при розгляді цієї справи.

Суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що ОСОБА_2 не довела належними та допустимими доказами факт її трудових та фінансових затрат, внаслідок яких було здійснено реконструкцію спірного житлового будинку, проведено будівельні та ремонтні роботи, що істотно збільшило його вартість, а тому відсутні підстави в розумінні норм ч.1 ст.62 СК України для визнання будинку об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

З огляду на це суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку ,що договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 від 30 січня 2023 року укладався ОСОБА_1 в режимі окремого проживання зі ОСОБА_2 , а тому об`єкт договору купівлі - продажу не може бути спільним сумісним майном подружжя.

Статтею 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів, серед яких визнання права.

Враховуючи зміст ст..392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено особою власником майна, право якої оспорюється або не визнається іншою особою і у разі втрати особою документа, який засвідчує її право власності.

Вимогами ст..13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Враховуючи вказане, суд обґрунтовано вважав, що позов ОСОБА_1 в частині визнання права власності на спірне майно підлягає до задоволення, оскільки як встановлено вище, вказане спірне майно позивачем за зустрічним позовом набуте в той час коли сторони окремо проживали та не вели спільного господарства, та таке майно не є спільним сумісним майном подружжя, однак не визнається ОСОБА_2 .

За вказаних обставин, суд першої інстанції, на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення первісного позову ОСОБА_2 та підставність зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 .

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для їх задоволення немає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ст.374 ст.ст.375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 04 березня 2025 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.