ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/72/25 Доповідач - Гірський Б.О.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2025 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Гірського Б.О.

cуддів - Костіва О.З., Храпак Н.М.,

за участю секретаря - Панькевич Т.І.,

учасників справи та їх представників

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу №607/21964/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 від імені якого діє адвокат Молень Ростислав Богданович на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 жовтня 2024 року (постановлене суддею Кунець Н.Р., повний текст рішення складено 11 жовтня 2024 року) у справі за заявою ОСОБА_2 , заінтересована особа ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису,-

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаною заявою.

В обґрунтування заявлених вимог зазначала, що перебувала у шлюбі з ОСОБА_1 , який був розірваний рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 березня 2024 року в справі №607/16649/23.

Вказувала, що вона та ОСОБА_1 проживають за різними адресами, однак останній регулярно навідується за місцем її проживання та вчиняє домашнє насильство психологічного характеру, а саме висловлює на адрес ОСОБА_2 образи, погрози, залякування та переслідує її.

Наголошувала, що така поведінка колишнього чоловіка негативно впливає на її здоров`я та працездатність, а також на її психологічний стан, оскільки вона постійно перебуває у стані стресу та тривоги.

Звертала увагу, що неодноразово зверталася за захистом до правоохоронних органів, оскільки нездатна самостійно захистити себе. Проте це не дало жодного результату, ОСОБА_1 не змінив своєї поведінки щодо неї та не залишає її у спокої, продовжуючи переслідувати та погрожувати їй, на будь-які зауваження з приводу припинення протиправної поведінки не реагує.

На підставі наведеного, просила видати обмежувальний припис стосовно кривдника ОСОБА_1 , на строк 6 (шість) місяців, яким визначити наступні тимчасові обмеження його прав, а саме:

- заборонити ОСОБА_1 перебувати у місці спільного проживання (перебування) з ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 та за адресою: АДРЕСА_2 ;

- заборонити ОСОБА_1 наближатися на відстань 500 метрів до місця проживання (перебування) ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 та за адресою: АДРЕСА_2 ;

- заборонити ОСОБА_1 вести листування, телефонні переговори із ОСОБА_2 , контактувати із нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб, а також у будь-який спосіб спілкуватися;

- заборонити ОСОБА_1 особисто і через третіх осіб розшукувати її ОСОБА_2 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 жовтня 2024 року заяву ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису задоволено частково.

Видано обмежувальний припис строком на 3 (три) місяці, згідно якого:

- заборонено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебувати в місці проживання (перебування) ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_1 та за адресою: АДРЕСА_2 ;

- заборонено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 наближатися на відстань 200 метрів до місця проживання (перебування) ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_1 та за адресою: АДРЕСА_2 ;

- заборонено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 вести листування, телефонні переговори із ОСОБА_2 , контактувати із нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб, а також в будь-який спосіб спілкуватися;

- заборонено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 особисто і через третіх осіб розшукувати її ОСОБА_2 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею.

У задоволенні решти вимог заяви відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволені заяви ОСОБА_2 відмовити. Вважає рішення суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального права та неправильним застосуванням норм процесуального права.

Вважає, що ОСОБА_2 не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що після виконання ОСОБА_1 установлених приписів, строк дії яких сплинув, існують ризики продовження вчинення ним домашнього насильства у майбутньому.

Наголошує, що суд неповно з`ясував дійсні обставини справи, оскільки визнав доведеними обставини, які указані у заяві ОСОБА_2 , залишивши поза увагою час, який пройшов після указаних подій і лише виніс рішення з урахуванням минулих приписів.

Зазначає, що суд під час розгляду заяви про видачу обмежувального припису має надавати оцінку всім обставинам і доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заявниці.

Звертає увагу, що заява про видачу обмежувального припису є зловживанням заходами запобігання та протидії домашньому насильству, яка має на меті дискредитувати його у відносинах з дітьми та у спорах про визначення способу участі у вихованні дітей.

Вказує, що поведінка ОСОБА_2 полягає у її намаганнях звинуватити ОСОБА_1 у вчиненні домашнього насильства, що у подальшому може негативно вплинути на вирішення питання щодо поділу майна подружжя, подальшого виховання дітей та інших особистих питань.

У січні 2025 року представник ОСОБА_2 - адвокат Строцень Т.О. подав до Тернопільського апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду залишити без змін.

Зазначає, що заявниця є такою, що зазнала домашнього насильства, а саме насильства психологічного характеру, що полягає у словесних образах, погрозах, залякуваннях та переслідуваннях зі сторони колишнього чоловіка ОСОБА_1 ..

Наголошує, що систематичні залякування та переслідування спричиняють їй емоційну невпевненість та завдають шкоди її психологічному здоров`ю, що виражається у моральних стражданнях, постійному стресі та переживанні за своє життя та здоров`я.

Вважає, що твердження ОСОБА_1 про наявність конфлікту щодо спільного майна у сторін є необґрунтованими, оскільки у 2014 році між сторонами укладено мирову угоду в межах цивільної справи №607/2023/14-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя. Ухвала суду про затвердження цієї мирової угоди є чинною.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Молень Р.Б. апеляційну скаргу в її межах підтримали, посилаючись на доводи викладені у ній.

У судовому засіданні ОСОБА_2 та її представник - адвокат Строцень Т.О. проти доводів апеляційної скарги заперечили, просять залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 березня 2024 року в справі №607/16649/23 розірвано (а.с. 4-6).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав №396643311 від 26 вересня 2024 року, житловий будинок, загальною площею 211,9 кв.м., житловою площею 109,1 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 належить ОСОБА_2 (а.с. 15)

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №2729623 від 22 квітня 2013 року, ОСОБА_2 є власницею 1/3 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 16).

Згідно термінового заборонного припису серії АА №333792 від 24.08.2024, винесеного стосовно кривдника ОСОБА_1 , останньому заборонено у будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою ОСОБА_2 строком на 5 діб з 11 год. 00 хв. 24.08.2024 до 11 год. 00 хв. 29.08.2024, у зв`язку із скоєнням ним домашнього насильства стосовно постраждалої особи ОСОБА_2 (а.с. 3).

Постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 вересня 2024 року в справі №607/21108/24, ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в дохід держави в розмірі десяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 170 грн. (а.с. 13- 14).

Відповідно до термінового заборонного припису серії АА №333453 від 13.09.2024, винесеного стосовно кривдника ОСОБА_1 , останньому заборонено у будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою ОСОБА_2 строком на 5 діб з 19 год. 30 хв. 13.09.2024 до 19 год. 30 хв. 18.09.2024, у зв`язку із скоєнням ним домашнього насильства стосовно постраждалої особи ОСОБА_2 (а.с. 12).

Відповідно до термінового заборонного припису серії АА №333454 від 28.09.2024, винесеного стосовно кривдника ОСОБА_1 , останньому заборонено в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою ОСОБА_2 строком на 5 діб з 20 год. 00 хв. 28.09.2024 до 20 год. 00 хв. 03.10.2024, у зв`язку з скоєнням ним домашнього насильства стосовно постраждалої особи ОСОБА_2 (а.с. 11).

До суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 - адвокат Молень Р.Б. подав постанову Тернопільського апеляційного суду від 18 листопада 2024 року в справі №607/21108/24, яка прийнята судом до уваги, з якої вбачається, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задоволено. Вищевказану постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 вересня 2024 року щодо ОСОБА_1 за ч.1 ст.173-2 КУпАП - скасовано, а провадження в даній справі - закрито на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП.

04 лютого 2025 року до Тернопільського апеляційного суду подано представником заявниці - адвокатом Строценем Т.О. клопотання про долучення доказів, які підтверджують пояснення і доводи заявниці в суді першої інстанції, яке частково задоволено судом апеляційної інстанції.

Зокрема з відповіді Комунального закладу Тернопільської міської ради Тернопільського міського центру соціальної служби №27 від 28 січня 2025 року на адвокатський запит ОСОБА_3 від 23 січня 2025 року вбачається, що ОСОБА_2 , зверталася 04 грудня 2023 року до Денного центру соціально-психологічної допомоги особам, які постраждали від домашнього насильства та/або насильства за ознакою статі, Комунального закладу Тернопільської міської ради Тернопільський міський центр соціальних служб.

З грудня 2023 року по березень 2024 року, за висновком оцінки потреб сім?ї/особи, ОСОБА_2 отримувала послуги фахівця із соціальної роботи та психолога Денного центру соціально-психологічної допомоги особам, які постраждали від домашнього насильства та/або насильства за ознакою статі. Їй було надано допомогу в аналізі життєвої ситуації, пошуку основних проблем та шляхів їх вирішення. Сформовано план безпеки у випадку повторного вчинення домашнього насильства. З приводу погіршення здоров`я зверталася в лікувально-діагностичний центр.

З відповіді начальника відділення поліції №1 (м.Тернопіль) Тернопільського районного управління поліції ГУНП в Тернопільській області від 28.09.2024 року вбачається, що мали місце звернення ОСОБА_4 стосовно протиправної поведінки колишнього чоловіка, а саме: ЄО 2500 від 05.06.2024 року; ЄО 2503 від 05.06.2024 року; ЄО 3767 від 17.08.2024 року (скаладено адмінпротокол 278667 за ст. 173-2 ч.1, вчинення домашнього насильства; ЄО 4219 від 13.09.2024 року (ТЗП АА 333453 від 13.09.2024); ЄО 4412 від 28.09.2024 року (ТЗП АА 333454 від 28.09.2024); проведення профілактичних бесід з ОСОБА_1 ..

Згідно постанови Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 листопада 2024 року в справі №607/22817/24 об`єднано в одне провадження справу №607/22817/24 (провадження №3/607/9490/2024) про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч.1 ст.173-2 КУпАП із справою №607/22818/24 (провадження №3/607/9491/2024) про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч.1 ст.173-2 КУпАП та присвоєно об`єднаній справі єдиний номер - №607/22817/24 (провадження №3/607/9490/2024).

Провадження в адміністративній справі відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст.173-2 КУпАП за епізодом невиконання термінового заборонного припису 01 жовтня 2024 року о 19.30 год. (протокол про адміністративне правопорушення ВАД №619183 від 17 жовтня 2024 року) закрито, в зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КупАП за епізодом невиконаня термінового заборонного припису 01 жовтня 2024 року о 15.30 год. (протокол про адміністративне правопорушення ВАД №619182 від 17 жовтня 2024 року) та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу, в розмірі п`ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 255,00 гривень.

Згідно копії витягу з Єдиного державного реєстру досудового розслідування, номер кримінального провадження 0001067 від 05.12.2024 вбачається, що 05.12.2024 на адресу Тернопільського РУ поліції ГУНП в Тернопільській області надійшла заява гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про те, що гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 не виконує вимоги визначені обмежувальним приписом рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11.10.2024 року в справі №607/21964/24.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає.

Задовольняючи частково заяву суд виходив із принципу пропорційності, оцінивши ризики продовження протиправної поведінки заінтересованої особи, який неодноразово вчиняв домашнє насильство психологічного характеру відносно ОСОБА_2 та її вплив на заявницю, яке виявилося у неодноразових, впродовж тривалого часу словесних образах, погрозах, приниженні, залякуванні та переслідуванні останньої, тому з метою уникнення у майбутньому домашнього насильства у будь-якому прояві, захисту прав постраждалої ОСОБА_2 вважав за необхідне видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_1 у вигляді заходів тимчасового обмеження його прав.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Положення цієї статті ґрунтуються на положеннях Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист прав і свобод людини

і громадянина судом (стаття 55).

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

За пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Протидія насильству у сім`ї є одним із важливих напрямів суспільного розвитку. Вона розглядається не лише як соціальна проблема, а, насамперед, як проблема захисту прав людини. При здійсненні насильства у сім`ї відбувається порушення прав і свобод конкретної людини, що вимагає втручання з боку держави і суспільства.

Невжиття своєчасних обмежувальних заходів стосовно кривдника може призвести в подальшому до завдання шкоди здоров`ю потерпілої від насильства у сім`ї особи.

Організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства, врегульовано Законом України від 07 грудня 2017 року №2229-VIII «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі - Закон).

Згідно з пунктами 3, 4, 14, 17 частини першої статті 1 Закону домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону №2229-VIII до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Згідно з пунктом 7 частини першої статті 1 Закону №2229-VIII обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Відповідно до частини третьої статті 26 Закону №2229-VIII рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону №2229-VIII визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи.

У частині другій статті 26 Закону №2229-VIII передбачено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

У постанові Верховного Суду від 22 лютого 2023 року в справі №531/352/22 зазначено: «У випадку застосування обмежувального припису в межах цивільного процесу суд, виходячи з принципу розумності, має оцінити лише підстави для висновку про наявність домашнього насильства, ризику його продовження чи повторного вчинення».

У постанові Верховний Суд від 09 березня 2023 року в справі №711/3693/22 вказав: «Докази, що додають до заяви про видачу обмежувального припису, мають стосуватись місця вчинення домашнього насильства, ризиків безпеки постраждалої особи, вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи, тобто докази мають стосуватись обґрунтованих побоювань з приводу того, що особа (кривдник) здатний вдатися до небезпечних проявів домашнього насильства у будь-якому його вигляді - психологічному, фізичному, економічному тощо. Це можуть бути докази застосування психологічного насильства, приниження гідності, жорстокого поводження з боку заінтересованої особи до заявника, катування, нелюдського поводження, що передбачає спричинення сильних фізичних та душевних страждань, тривалість та системність протиправної поведінки кривдника та докази того, що останній не усвідомлює серйозності негативних наслідків своїх дій, продовжує агресивні дії у відношенні до заявника, не бажає змінювати свою поведінку, а тому існує ризик продовження кривдником таких дій, а отже і необхідність застосування обмежувального припису є обґрунтованими.

Як докази до заяви можуть додаватись, зокрема, протокол про адміністративне правопорушення, складений уповноваженою особою органів Національної поліції; терміновий заборонювальний припис стосовно кривдника, винесений працівником уповноваженого підрозділу поліції; обмежувальний припис, винесений судом у кримінальному провадженні; інші документи, які засвідчують факт насильства; витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Саме по собі звернення заявника до органів поліції, служби у справах дітей та внесення відомостей про кримінальні провадження до Єдиного реєстру досудових розслідувань не є належними доказами на підтвердження факту вчинення домашнього насильства при розгляді заяви у порядку цивільного судочинства.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 15 січня 2025 року в справі №390/137/24, провадження №61-10953св24.

Оскільки справа за заявою про видачу обмежувального припису розглядається на підставі відповідних норм ЦПК України, обставини щодо домашнього насильства мають бути доведені належними та допустимими доказами, та, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні на підставі оцінки наданих суду належних та допустимих доказів. На таких же засадах суд дає оцінку ризикам.

Законом визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

При вирішенні питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

У постановах Верховного Суду від 16 листопада 2022 року в справі №127/9600/22 зроблено висновок, що «обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях».

Статтею 350-6 ЦПК України передбачено, що розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» на строк від одного до шести місяців.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що заявниця підтвердила факт вчинення ОСОБА_1 домашнього насильства відносно неї, а також наявність ризиків продовження вчинення заінтересованою особою протиправних дій у майбутньому.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 10 лютого 2021 року в справі №761/49109/19, від 17 лютого 2021 року в справі №766/13927/20-ц, від 09 червня 2022 року в справі №216/4309/21, від 16 листопада 2022 року в справі №127/9600/22, від 21 грудня 2022 року в справі №464/2376/22.

Оцінюючи ризики вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства ОСОБА_1 , колегія суддів враховує, що постановою Тернопільського апеляційного суду від 18 листопада 2024 року в справі №607/21108/24 скасовано постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 вересня 2024 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП, а провадження в даній справі закрито на підставі п.1 ч.1 ст.247 КупАП, проте в матеріалах справи наявні інші допустимі докази про те, що такі дії з боку кривдника повторювалися, в тому числі і після видання термінового заборонного припису та після винесення Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області рішення від 10 жовтня 2024 року, яке підлягало до негайного виконання, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру досудового розслідування, номер кримінального провадження 0001067 від 05.12.2024.

Відповідно до вимог частини 4 статті 26 Закону, обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.

Частково задовольняючи заяву ОСОБА_2 , суд першої інстанції, з висновком якого погоджується колегія суддів, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для видачі обмежувального припису щодо кривдника, оскільки наведені в заяві обставини містять ознаки застосування до заявниці колишнім чоловіком психологічного насильства в розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» та підтверджуються як дослідженими судом першої інстанції доказами, так і поясненнями сторін в суді першої та апеляційної інстанцій та обґрунтовано визначив строк дії обмежувального припису - 3 місяці.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів ОСОБА_1 по суті спору та їх відображення в оскарженому ним судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано вмотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду.

Враховуючи, що обмежувальний припис стосовно кривдника є тимчасовим заходом обмеження його прав, спрямованим на забезпечення безпеки постраждалої особи, то подальше його застосування залежить виключно від поведінки особи кривдника.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За вимогами п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Щодо судових витрат.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За результатами апеляційного перегляду справи, результат вирішення справи залишився незмінним, тому немає підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст постанови складено 28 лютого 2025 року.

Головуючий: Гірський Б.О.

Судді: Костів О.З.

Храпак Н.М.