ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2025 року

м. Харків

справа № 638/5888/24

провадження № 22-ц/818/667/25

провадження № 22-ц/818/1109/25

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пилипчук Н.П.,

суддів Маміної О.В., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря Львової С.А.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 вересня 2024 року в складі судді Агапова Р.О. та додаткове рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 листопада 2024 року в складі судді Агапова Р.О.

в с т а н о в и в:

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Харківській області про визнання права власності в порядку спадкування.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 є спадкоємцем після смерті баби ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Приватним нотаріусом Глушко О.В. 03 серпня 2021 року зареєстровано спадкову справу № 68082665, де спадкодавцем є ОСОБА_2 .

Зазначив, що у відповідь на заяву №84 від 03 серпня 2021 року про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на ім`я ОСОБА_1 на недоотриману пенсію після смерті ОСОБА_2 приватний нотаріус Глушко О.В. у листі №112/02-14 від 09 вересня 2021 року зазначила, що нотаріусом було скеровано запит про надання відомостей щодо суми померлої ОСОБА_2 . Відповідно до відповіді Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 10 серпня 2021 року, сума недоотриманої пенсії на ім`я померлої ОСОБА_2 відсутня.

Згідно відповіді Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 20 березня 2024 року №2000-0202-8/48021 виплату пенсії ОСОБА_2 призупинено з 01 березня 2016 року, розмір пенсії ОСОБА_2 в лютому 2016 року складав 1704,14 грн.

Відповідно до відповіді Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 07 серпня 2024 року сума пенсії, яку повинна була (могла) отримати ОСОБА_2 за період з 01 березня 2016 року по 31 жовтня 2017 року складає 38 145,83 грн.

Вважав, що відповідачем протиправно не надано приватному нотаріусу відомостей щодо суми недоотриманої пенсії померлої ОСОБА_2 за період з 01 березня 2016 року по 26 жовтня 2017 року, внаслідок чого нотаріус був позбавлений можливості включити недоотриману пенсію за вказаний період до складу спадщини, на яку видано свідоцтво про право на спадщину за законом.

Просив визнати за ОСОБА_1 право власності на суму недоотриманої пенсії, яка належала померлій ОСОБА_2 , не була одержана нею за життя у розмірі 38 145,83 грн в порядку спадкування за законом; стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на користь ОСОБА_1 суму недоотриманої пенсії, яка належала померлій ОСОБА_2 , не була одержана нею за життя у розмірі 38 145,83грн за період з 01 березня 2016 року по 31 жовтня 2017 року включно в порядку спадкування за законом; стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати в розмірі 14 000,00 грн.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 вересня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено, визнано за ОСОБА_1 право власності на суму недоотриманої пенсії, яка належала померлій ОСОБА_2 , не була одержана нею за життя у розмірі 38 145,83 грн в порядку спадкування за законом; стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на користь ОСОБА_1 суму недоотриманої пенсії, яка належала померлій ОСОБА_2 , не була одержана нею за життя у розмірі 38 145,83 грн за період з 01 березня 2016 року по 31 жовтня 2017 року включно в порядку спадкування за законом; стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на користь держави судовий збір в сумі 968,96 грн.

Додатковим рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 листопада 2024 року заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення задоволено, стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на користь ОСОБА_1 14 000,00 грн на відшкодування витрат на професійну правову допомогу.

Не погоджуючись з вказаними судовими рішеннями Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області подало апеляційні скарги, в якій просив рішення та додаткове рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог та у стягненні витрат на професійну правову допомогу відмовити.

Апеляційні скарги мотивовані тим, що для виплати недоотриманої пенсії чинним законодавством передбачено відповідний порядок. Зазначило, що дана справа належить до справ, щодо яких на момент звернення позивача до суду сформовано достатньо сталу практику їх розгляду, а тому, заявлена сума витрат 14000,00 грн, є завищеною та неспівмірною із складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг позивачу, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (послуг).

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області необхідно залишити без задоволення, рішення суду та додаткове рішення суду залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що право на одержання грошових сум заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, інших соціальних виплат виникає у членів сім`ї спадкодавця внаслідок вказівки закону (стаття 1227 ЦК України) та додаткового юридичного факту - смерті спадкодавця. Окрім цього, звичайно, необхідно щоб спадкодавець не реалізував належне йому право на отримання певних сум. Причини, через які ці суми не були отримані, можуть бути різноманітними, але закон не надає їм юридичного значення. Моментом, з якого виникатимуть права на отримання виплат, буде момент смерті спадкодавця.

Додаткове рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що сума витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції в розмірі 14 000,00 грн відповідає критерію реальності, необхідності, розумності та співмірності.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_3 є сином ОСОБА_4 та ОСОБА_2 (а.с.12).

ОСОБА_1 є сином ОСОБА_3 та ОСОБА_5 (а.с.13).

Тобто, ОСОБА_2 є бабою ОСОБА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 (а.с.15).

Відповідно до витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 65853988 від 03 серпня 2021 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Глушко О.В. зареєстровано спадкову справу № 68082665 (36/2021), де спадкодавцем є ОСОБА_2 (а.с.14).

Листом приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Глушко О.В. № 112/02-14 від 09 вересня 2021 року, зокрема повідомлено, що нотаріусом було скеровано запит про надання відомостей щодо суми померлої ОСОБА_2 . Відповідно до відповіді Головного управління Пенсійного фонду України у Харківській області від 10 серпня 2021 року, сума недоотриманої пенсії на ім`я померлої ОСОБА_2 відсутня (а.с.16).

З відповіді Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області № 2000-0202-8/48021 від 20 березня 2024 року вбачається, що виплату пенсії ОСОБА_2 призупинено з 01 березня 2016 року, розмір пенсії ОСОБА_2 в лютому 2016 року складав 1704,14 грн (а.с.17).

Разом з тим, згідно з відповіддю Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області № 2000-0802-7/140755, ОСОБА_2 пенсійна справа № 93, перебувала на обліку в управлінні як внутрішньо переміщена особа з 01 серпня 2014 року. За результатом звірки електронних списків особових рахунків з ознакою «переселенець» з «Єдиною інформаційною базою даних про взятих на облік переміщених осіб» управління праці та соціального захисту населення виплату пенсії ОСОБА_2 було призупинено з 01 березня 2016 року, пенсія виплачена по 29 лютого 2016 року. За поновленням виплати пенсії ОСОБА_2 до управління не зверталась. Сума пенсії, яку повинна була (могла) отримати ОСОБА_2 за період з 01 березня 2016 року по 31 жовтня 2017 року складає 38 145,83 грн (а.с.36,37,40,43).

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Конституцією України (стаття 41) та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до частин першої, другої статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до статті 1265 ЦК України у п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення.

Статтею 1219 ЦК України передбачені права та обов`язки особи, які не входять до складу спадщини, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: особисті немайнові права; право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу.

За змістом частини першої статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.

Статтею 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, виплачується - по місяць смерті включно членам його сім`ї, які проживали разом з пенсіонером на день його смерті, у тому числі непрацездатним членам сім`ї, зазначеним у частині другій статті 36 цього Закону, які знаходилися на його утриманні, незалежно від того, проживали вони разом з померлим пенсіонером чи не проживали.

Члени сім`ї, зазначені в частині першій цієї статті, повинні звернутися за виплатою суми пенсії померлого пенсіонера протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. У разі звернення кількох членів сім`ї, які мають право на отримання суми пенсії, зазначеної у частині першій цієї статті, належна їм відповідно до цієї статті сума пенсії ділиться між ними порівну. У разі відсутності членів сім`ї, зазначених у частині першій цієї статті, або у разі не звернення ними за виплатою вказаної суми в установлений частиною другою цієї статті строк сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, входить до складу спадщини.

Зміст частини третьої статті 52 Закону також узгоджується зі змістом статті 1227 ЦК України, якою визначено, що суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

Крім того, зміст вищевказаних норм узгоджується із положеннями Закону України «Про пенсійне забезпечення», де в частині першій статті 91 вказано, що суми пенсії, що належали пенсіонерові і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, передаються членам його сім`ї, а в разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

Положення частин другої, третьої статті 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», які є спеціальними стосовно правовідносин про спадкування сум пенсії, не обмежують право на отримання сум пенсії, що належала пенсіонерові і не була ним отримана у зв`язку з його смертю. Ці положення тільки визначають подію, умови, час, коло осіб і їх правове становище, предмет правовідносин, із настанням яких можлива виплата недоотриманої пенсії померлого пенсіонера. Приміром, недоотримана пенсія померлого пенсіонера виплачується як пенсія членам його сім`ї за умови, якщо саме ці суб`єкти правовідносин звернулися за її виплатою упродовж шести місяців з дня відкриття спадщини, а якщо у цей проміжок часу не звернулися, сума недоотриманої пенсії набирає іншої правової якості - переходить у спадщину, яку члени сім`ї та/або інші особи, але вже як спадкоємці, можуть отримати як спадщину.

Відповідно до статті 1227 ЦК України, на яку заявник посилається у касаційній скарзі, до складу спадщини входять суми пенсії, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 14 лютого 2022 року у справі № 243/13575/19 (провадження № 61-11268сво20) зазначив, що тлумачення статті 1227 ЦК України доводить, що:

- право на одержання грошових сум заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, інших соціальних виплат виникає у членів сім`ї спадкодавця внаслідок вказівки закону (стаття 1227 ЦК України) та додаткового юридичного факту - смерті спадкодавця. Окрім цього, звичайно, необхідно, щоб спадкодавець не реалізував належне йому право на отримання певних сум. Причини, через які ці суми не були отримані, можуть бути різноманітними, але закон не надає їм юридичного значення. Моментом, з якого виникатимуть права на отримання виплат, буде момент смерті спадкодавця. Законодавець не вказує, що перехід права на отримання цих сум є спадкуванням, а члени сім`ї - спадкоємцями. Це має важливе значення, оскільки дозволяє зробити висновок, що на набуття права на одержання грошових сум відповідно до статті 1227 ЦК України не поширюються норми про спадкування за заповітом або законом, зокрема, щодо усунення від спадкування (стаття 1224 ЦК України), прийняття, строків прийняття та оформлення спадщини, врахування цих сум при визначенні розміру обов`язкової частки (стаття 1241 ЦК України), задоволення вимог кредиторів (стаття 1281 ЦК України). Відповідно, при включенні зазначених прав до складу спадщини їх спадкування має відбуватися за правилами, встановленими для спадкування за заповітом або законом;

- право на перерахунок певних виплат, яке мав винятково спадкодавець, що був їх одержувачем, оскільки така можливість пов`язана з його суб`єктивним правом (зокрема право на страхові виплати). Саме тому у членів сім`ї спадкодавця або ж у спадкоємців не виникає права вимагати перерахунку відповідних сум. Теж саме стосується і випадку вимагати призначення тієї чи іншої виплати. Тому потрібно відмежовувати ситуації при застосуванні положень статті 1217 ЦК України, за яких члени сім`ї чи спадкоємці вимагають перерахунку чи призначення певних виплат, та випадки, за яких спадкодавцю неправомірно припиняють ті чи інші виплати.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 243/3505/16-ц (провадження № 14-271цс18) вказано, що «підтверджуючи майнові права фізичних осіб незалежно від перебування їх на обліку як внутрішньо переміщених осіб чи від набуття ними спеціального статусу, закон не передбачає жодних обмежень інших прав таких осіб, які вони можуть реалізувати на території України».

Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 31 жовтня 2022 року у справі № 727/12371/21 припинення пенсійних виплат за життя спадкодавця з підстав, не передбачених законом, та не оскарження дій фонду спадкодавцем не зумовлює припинення вже призначених пенсійних виплат і не позбавляє його спадкоємців можливості спадкувати право на отримання пенсії. Право на таку пенсію у спадкодавця зберігається і в розумінні положень статті 1227 ЦК України ці пенсійні виплати вважаються такими, що належали до виплати спадкодавцю, а тому спадкоємець відповідно до положень статті 1227 ЦК України має право на отримання пенсії у порядку спадкування за законом.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Статтею 1227 ЦК України передбачено, що суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

Аналіз статей 1218, 1219, 1227 ЦК України свідчить, що законодавець не забороняє спадкування права на отримання нарахованої, але не одержаної пенсії (доплат до пенсії).

Такі висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 286/3516/16-ц (провадження № 14-95цс19).

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_2 , внутрішньо переміщена особа, перебувала на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Харківській області, як отримувач пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 01 серпня 2014 року.

Виплату пенсії було припинено з 01 березня 2016 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла.

Також матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Глушко О.В. із заявою про прийняття спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , який є її онуком, після смерті якої залишилася спадщина до складу якої входить право на одержання недоотриманої пенсії.

Листом приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Глушко О.В. № 112/02-14 від 09 вересня 2021 року, зокрема повідомлено, що нотаріусом було скеровано запит про надання відомостей щодо суми померлої ОСОБА_2 . Відповідно до відповіді Головного управління Пенсійного фонду України у Харківській області від 10 серпня 2021 року, сума недоотриманої пенсії на ім`я померлої ОСОБА_2 відсутня.

Разом з тим, згідно з відповіддю Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області № 2000-0802-7/140755, сума пенсії, яку повинна була (могла) отримати ОСОБА_2 за період з 01 березня 2016 року по 31 жовтня 2017 року складає 38 145,83 грн.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, врахувавши наведені вище норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну правову оцінку доказам і доводам сторін, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки ОСОБА_1 успадкував належні ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , суми пенсії відповідно до положень статті 1227 ЦК України, у тому розмірі, у якому спадкодавець мав право на їх виплату на момент своєї смерті.

Судом обґрунтовано враховано, що припинення пенсійних виплат за життя спадкодавця з підстав, не передбачених законом, та не оскарження дій фонду спадкодавцем не зумовлює припинення вже призначених пенсійних виплат і не позбавляє його спадкоємців можливості спадкувати право на отримання пенсії. Право на таку пенсію у спадкодавця зберігається і в розумінні положень статті 1227 ЦК України ці пенсійні виплати вважаються такими, що належали до виплати спадкодавцю, а тому спадкоємець відповідно до положень статті 1227 ЦК України має право на отримання пенсії у порядку спадкування за законом.

Вказане узгоджується з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2022 року у справі № 243/13575/19 (провадження № 61-11268сво20).

При цьому суд першої інстанції правильно виходив з того, що розмір недоотриманої ОСОБА_2 пенсії в розмірі 38 145,83 грн не заперечується Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області.

Схожий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2022 року у справі № 727/12371/21 (провадження № 61-5110св22).

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційнї скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів у справі і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки.

Докази та обставини, на які посилається Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Що стосується додаткового рішення, колегія суддів виходить з наступного.

За змістом статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до статті 33 Правил адвокатської етики, єдиною допустимою формою отримання адвокатом винагороди за надання правової допомоги клієнту є гонорар.

Розмір гонорару та порядок його внесення мають бути чітко визначені в угоді про надання правової допомоги. Засади обчислення гонорару (фіксована сума, погодинна оплата, доплата гонорару за позитивний результат по справі тощо) визначаються за домовленістю між адвокатом та клієнтом і також мають бути закріплені в угоді.

Згідно вимог статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Аналогічні висновки наведено також в постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 та від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц.

Суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката, керуючись принципами справедливості, співмірності та верховенства права.

Разом з тим, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 та від 06 грудня 2019 року у справі № 910/353/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25 травня 2021 року у справі № 910/7586/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2022 року у справі № 757/36628/16-ц.

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 596/2305/18-ц (провадження № 61-13608св20).

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони, тощо.

Наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Схожі висновки викладено в постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19), від 31 липня 2020 року у справі № 301/2534/16-ц (провадження № 61-7446св19), від 30 вересня 2020 року у справі № 201/14495/16-ц (провадження № 61-22962св19), від 20 вересня 2023 року у справі № 753/7936/22 (провадження № 61-1519св23).

Матеріали справи свідчать про те, що в суді першої інстанції інтереси ОСОБА_1 представляв адвокат Заботін В.В., який діяв на підставі договору про надання правової допомоги від 02 лютого 2021 року, ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії АХ № 1047557 від 29 березня 2024 року.

В суді першої інстанції, адвокатом Заботіним В.В. було підготовлено та подано наступні документи: позовна заява, заява про розгляд справи без участі, клопотання про витребування доказів, заява про уточнення позовних вимог та уточнена позовна заява.

01 жовтня 2024 року ОСОБА_1 та адвокатом Заботіним В.В. складено акт про прийняття-передачі наданих послуг, за якими виконавцем з 02 лютого 2021 року по 01 жовтня 2024 року надано наступні послуги: консультація клієнта, узгодження позиції 1 год. 30 хв, ціна 1500,00 грн; збір доказів: ознайомлення з матеріалами спадкової справи у приватного нотаріуса, складення та подання адвокатських запитів до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, 6 год., ціна 6000,00 грн; підготовка та подання до Дзержинського районного суду м. Харкова позовної заяви про визнання права власності на недоотриману пенсію померлої в порядку спадкування за законом та стягнення суми недоотриманої пенсії, яка належала померлій, в порядку спадкування за законом, 6 год., ціна 6500,00 грн. Вартість послуг становить 14 000,00 грн.

Враховуючи складність справи та виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, а також того, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені в повному обсязі, клопотання про зменшення суми судових витрат представник відповідача не заявляв, колегія суддів погоджується з правильним висновком суду першої інстанції про те, що справедливим і співмірним буде стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на користь ОСОБА_1 14 000,00 грн у рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, понесених в суді першої інстанції.

Оскільки судові рішення перевіряються в межах доводів та вимог апеляційних скарг, судова колегія визнає, що судові рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судових рішень без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області - залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 вересня 2024 року та додаткове рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова