УХВАЛА

03 березня 2025 року

м. Київ

справа № 171/1986/24

провадження № 61-2046ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Осіяна О. М.,

розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , на постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 січня 2025 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 в інтересах неповнолітніх: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , Міністерства Оборони України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Апостолівський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Криворізькому районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), ІНФОРМАЦІЯ_3 , про визнання шлюбу недійсним, визнання свідоцтв про народження дітей недійсним, виключення з актового запису відомостей про батька, визнання дій щодо призначення одноразової грошової виплати сім`ям загиблих протиправними,

ВСТАНОВИВ:

У 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовними вимогами про:

визнання шлюбу недійсним;

визнання свідоцтв про народження дітей недійсними та виключення з актового запису відомостей про батька;

визнання дій щодо призначення одноразової грошової виплати сім`ям загиблих протиправними.

Також ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про забезпечення позову до подання окремої позовної заяви про усунення ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх: ОСОБА_6 та ОСОБА_5 від права отримання одноразової грошової допомоги сім`ям загиблих військових у розмірі 15 000 000 гривень.

Заява про забезпечення позову обґрунтована тим, що 08 вересня 2022 року між її сином ОСОБА_7 та громадянкою ОСОБА_8 укладено шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_7 загинув під час бойового зіткнення зі збройними силами російської федерації поблизу населеного пункту Кліщіївка, Бахмутського району Донецької області. Після смерті сина, заявниця дізналась, що начебто він усиновив дітей відповідачки та надав їм своє прізвище « ОСОБА_9 ». В підтвердження вказаного ОСОБА_3 надала до військової частини копії свідоцтв про народження дітей для отримання спадщини після смерті ОСОБА_7 та одноразової грошової виплати сім`ям загиблих у розмірі 15 000 000 гривень. Проте, в заявниці виникли сумніви щодо законності таких дій, оскільки її син за життя мав близькі стосунки з нею та без сумніву повідомив би їй про свій намір всиновити дітей після укладення шлюбу з відповідачкою, яка має двох дітей від різних попередніх шлюбів. Також, у ОСОБА_1 виникає багато питань щодо законності укладеного шлюбу та усиновлення дітей відповідачки її сином в найкоротші терміни без дотримання вимог законодавства, оскільки вона має декілька копій свідоцтв про укладання шлюбу її сином з ОСОБА_10 , який був укладений 8 вересня 2022 року з різними даними в графі прізвища дружини після укладання шлюбу. Серед іншого, у свідоцтвах про народження дітей ОСОБА_7 вказаний як батько, однак з моменту повномасштабного вторгнення, а саме з 26 лютого 2022 року, він перебував у лавах ЗСУ та фізично не встиг би пройти процедуру усиновлення дітей відповідачки. Під час перебування на службі син заявниці ОСОБА_11 поніс душевні та моральні страждання, які призвели його до схильності вживати алкогольні напої, тому заявниця не виключає можливості, що відповідачка могла скористатись вказаними обставинами та без усвідомленої згоди ОСОБА_11 укласти з ним шлюб та провести процедуру усиновлення її дітей від попередніх шлюбів у найкоротші строки.

Ухвалою Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 22 серпня 2024 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви задоволено.

Заборонено Міністерству оборони України здійснювати виплати грошового забезпечення ОСОБА_3 в її інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у розмірі 15 000 000 гривень після смерті її чоловіка військовослужбовця ОСОБА_7 до винесення рішення у справі про усунення від права отримання одноразової грошової допомоги.

Суд першої інстанції дійшов висновку про наявність спору між сторонами та співмірність виду забезпечення позову із характером спірних правовідносин, що стало підставою для вжиття заходів забезпечення позову.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 14 січня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_12 задоволено, ухвалу місцевого суду скасовано, ухвалено нове судове рішення, яким відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що вимоги про отримання одноразової грошової допомоги чи про визнання протиправними дій Міністерства оборони України щодо виплати ОСОБА_12 , в її інтересах та в інтересах двох дітей одноразової грошової допомоги за загиблого військовослужбовця ОСОБА_7 не є предметом розгляду позову, щодо якого здійснено забезпечення (усунення від права отримання одноразової грошової допомоги), тому неможливо у межах даного спору застосувати такий захід забезпечення позову як заборона Міністерству оборони України здійснювати виплати одноразової грошової допомоги, вже призначеної ОСОБА_12 .

Вказаний захід забезпечення позову неспроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення у даній справі в разі задоволення позовних вимог про усунення від права отримання одноразової грошової допомоги, оскільки фактично не пов`язаний з предметом позову.

Апеляційний суд звернув увагу на те, що право на отримання грошової виплати у разі смерті військовослужбовця є похідним від наявності родинних відносин першого ступеню, і порушення вказаного права не розглядається в даному спорі.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов необґрунтованого і неправильного висновку про задоволення заяви заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом заборони Міністерству оборони України здійснювати виплати грошового забезпечення відповідачці після смерті її чоловіка військовослужбовця.

У лютому 2025 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , на постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 січня 2025 року.

У касаційній скарзі заявниця, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення, а ухвалу місцевого суду залишити в силі.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд безпідставно відмовив в забезпеченні позову до подання позовної заяви та вказав, що вимоги про отримання одноразової грошової допомоги чи про визнання протиправними дій Міністерства оборони України щодо виплати такої допомоги. не є предметом справи, оскільки такі вимоги заявлено в пункті 6, 7 позовної заяви.

Заявниця вважає, що оскільки предметом спору є встановлення судом наявності або відсутності підстав для визнання шлюбу недійсним, визнання свідоцтв про народження дітей недійсними, виключення з актового запису відомостей про батька та визнання дій щодо призначення одноразової допомоги протиправними, в разі задоволення цих вимог, позивачка втратить право на отримання одноразової допомоги.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Із касаційної скарги вбачається, що вона є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновку щодо незаконності та неправильності оскаржуваного судового рішення апеляційного суду.

Відповідно до статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Таким чином, при розгляді заяви про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу.

Окрім того, достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

У цій справі № 171/1986/24 (2-з/184/11/24) зміст ухвали Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 22 серпня 2024 року, яку заявниця просить залишити в силі, свідчить, що місцевий суд розглянув заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання окремої позовної заяви із єдиною вимогою про усунення від права отримання одноразової грошової допомоги.

Резолютивна частина ухвали суду першої інстанції свідчить, що суд забезпечив позов ОСОБА_1 до його подання саме з вимогою про усунення від права отримання одноразової грошової допомоги.

Тобто, Орджонікідзевський міський суд Дніпропетровської області не забезпечував позов до його подання із вимогами про: визнання шлюбу недійсним; визнання свідоцтв про народження дітей недійсними та виключення з актового запису відомостей про батька; визнання дій щодо призначення одноразової грошової виплати сім`ям загиблих протиправними, адже в день забезпечення позову 22 серпня 2024 року відкрив провадження в справі саме за вищевказаними позовними вимогами.

Вказане ОСОБА_1 в касаційній скарзі не спростовано.

Наведене дає підстави для очевидного висновку, що ОСОБА_1 звернулася до суду із позовними вимогами про: визнання шлюбу недійсним; визнання свідоцтв про народження дітей недійсними та виключення з актового запису відомостей про батька; визнання дій щодо призначення одноразової грошової виплати сім`ям загиблих протиправними, та мала намір звернутися із окремою позовною заявою про усунення від права отримання одноразової грошової допомоги, який і просила, до його подання, забезпечити.

При цьому, з аналізу відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень за пошуком « ОСОБА_1 » не знайдено інформації про подання заявницею окремої позовної заяви про усунення від права отримання одноразової грошової допомоги після смерті військовослужбовця.

За наведених обставин, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що вжиті судом першої інстанції заходи забезпечення позову, про усунення від права отримання одноразової грошової допомоги, не пов`язані із предметом такого позову, що безумовно унеможливлює задоволення заяви про забезпечення позову шляхом заборони Міністерству оборони України здійснювати виплати грошового забезпечення відповідачці.

Доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки ґрунтуються на незгоді з обставинами, встановленими судом, зводяться до переоцінки доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

З урахуванням наведеного вище, колегія суддів дійшла висновку про те, що правильність застосування апеляційним судом норм права щодо відмови в задоволенні заяви про забезпечення позову, не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , на постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 січня 2025 року є необґрунтованою.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , на постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 січня 2025 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 в інтересах неповнолітніх: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , Міністерства Оборони України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Апостолівський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Криворізькому районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), ІНФОРМАЦІЯ_3 , про визнання шлюбу недійсним, визнання свідоцтв про народження дітей недійсним, виключення з актового запису відомостей про батька, визнання дій щодо призначення одноразової грошової виплати сім`ям загиблих протиправними.

Копію ухвали направити заявниці.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді Н. Ю. Сакара

О. В. Білоконь

О. М. Осіян