КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2025 року

справа № 758/11903/23

провадження № 22-ц/824/719/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Музичко С.Г.,

суддів: Болотова Є.В., Желепи О.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Селфі кредит»

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду районного суду м. Києва від 06 лютого 2024 року, постановлене під головуванням судді Якимець О.І., у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Селфі кредит» про стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до відповідача у якому просила стягнути з останнього безпідставно отримані кошти у розмірі 13 940,76 грн та вирішити питання розподілу судових витрат.

В обґрунтування позову вказала, що сторони 12.01.2022 уклали договір про надання споживчого кредиту та позивачу надано кредит у розмірі 10 000,00 грн, строком на 30 днів, зі сплатою процентів за користування таким кредитом та з подальшою пролонгацією такого договору. Вважає, що відповідач мав право стягнути проценти за користування кредитними коштами за період з 12.01.2022 по 11.02.2022 та нарахування процентів за межами цього строку не повинні нараховуватись. Попри те, позивачем сплачено заборгованість за відповідним договором у розмірі 23 970,786 грн, що вдвічі перевищує суму кредиту, а тому є всі підстави для повернення відповідачем безпідставно отриманих грошових коштів у розмірі 13 940,76 грн у відповідності до ст. 1212 ЦК України. Згідно з ст. 141 ЦПК України вирішити питання розподілу судових витрат.

Рішенням Подільського районного суду районного суду м. Києва від 06 лютого 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Селфі кредит» про стягнення коштів відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.

Обґрунтовуючи доводи зазначила, що сторонами було погоджено строк кредитування з 12.01.2022 року до 11.02.2022 року, тобто строком до 30 днів. При цьому, право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування.

Вказує, що відповідач здійснив неправильне нарахування процентів по кредиту, оскільки позивач сплатив загальну суму 23 970,76 грн, а тому є всі підстави для повернення відповідачем зайво сплачених нею коштів на суму 13 940,76 гривень.

У відзиві на апеляційну скаргу, представник відповідача зазначив, що сплачені позивачем кошти на виконання умов договору № 216936 про надання споживчого кредиту від 12.01.2022 року та додаткових угод, які в судовому порядку недійсними не визнавались і на час вирішення спору є правомірними. Отже, грошові кошти у виді процентів, набутих на підставі Договору № 216936 про надання споживчого кредиту від 12.01.2022 року, тому права позивача у спосіб, передбачений ст. 1212 ЦК України не порушені.

Вважає, що договірний характер правовідносин, що існували між сторонами і на підставі яких виникло право вимоги та обов`язок повернення коштів, виключає можливість застосування до них положень ст. 1212 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України дана справа розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що сторони перебували у договірних відносинах, а відтак проценти за користування кредитом отримано на виконання умов договору, а тому відсутні правові підстави для застосування статті 1212 ЦК України у спірних правовідносинах.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду.

Судом встановлено,12 січня 2022 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Селфі кредит» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 216936 (далі - договір).

Договір підписано відповідачем за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором (одноразовим паролем), номер пароля Е285, що підтверджено копією цього договору (а.с. 64-72).

Відповідно до умов договору відповідачу надано кредит у розмірі 10 000,00 грн, строком на 30 днів, процента ставка фіксована та становить 1,90 в день та застосовується: у межах строку кредиту, у межах нового строку кредиту, якщо пролонгація відбулась за ініціативою споживача; у межах нового строку кредиту, якщо відбулась пролонгація, відповідно до п. 4.3 договору. Кошти кредиту надаються шляхом їх перерахування на платіжну картку № НОМЕР_1 (п. п. 1.3, 1.5.1, договору).

Строк кредиту може бути продовжено, зокрема за ініціативою споживача у порядку передбаченим п. 4.1 договору.

Протягом нового строку користування кредитом проценти нараховуються за стандартною процентною ставкою, якщо інша ставка не встановлена у додатковій угоді (п. 4.2.4 договору).

11 лютого 2022 року сторони домовились продовжити строк кредиту на 30 днів, орієнтовна реальна процентна ставка 9900,84 %, орієнтовна загальна вартість кредиту за стандартною ставкою 15 700,00 грн, що підтверджено додатковою угодою до договору, яка підписана відповідачем за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором (одноразовим паролем) (а.с. 74-75).

14 березня 2022 року сторони домовились продовжити строк кредиту на 30 днів, орієнтовна реальна процентна ставка 5417,61 %, орієнтовна загальна вартість кредиту за стандартною ставкою 15700,00 грн, що підтверджено додатковою угодою до договору, яка підписана відповідачем за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором (одноразовим паролем) (а.с. 76-77).

13 квітня 2022 року сторони домовились продовжити строк кредиту на 30 днів, орієнтовна реальна процентна ставка 3517,09 %, орієнтовна загальна вартість кредиту за стандартною ставкою 15 700,00 грн, що підтверджено додатковою угодою до договору, яка підписана відповідачем за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором (одноразовим паролем) (а.с. 78-79).

14 травня 2022 року сторони домовились продовжити строк кредиту на 30 днів, орієнтовна реальна процентна ставка 2481,75 %, орієнтовна загальна вартість кредиту за стандартною ставкою 15700,00 грн, що підтверджено додатковою угодою до договору, яка підписана відповідачем за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором (одноразовим паролем) (а.с. 80-81).

Отже, сторонами погоджено суму кредиту та розмір процентів за користування кредитними коштами.

За неналежне виконання зобов`язань за договором із сторони позивача, в останнього виникла заборгованість у розмірі 32 447,92 грн, з яких 10 000,00 грн за тілом кредиту та 22 447,90 грн за відсотками за користування кредитними коштами. Відповідачем сплачено тіло кредиту у розмірі 9 999,00 грн та 8 001,00 грн відсотки за користування кредит, а 8 477,16 грн є прощеною заборгованістю. Дані обставини підтверджено розрахунком заборгованості станом на 12.01.2022 (а.с. 86-92).

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Відповідно до статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої, другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні тільки за наявності ознаки безпідставності.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Судом першої інстанції вірно враховано правову позицію, висловлену Верховним Судом України у постанові від 03 червня 2015 року у справі № 6-100цс15.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 1048 цього Кодексу позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

На підставі викладеного, суд прийшов до вірного висновку про те, що сторони перебували у договірних відносинах, а відтак проценти за користування кредитом відповідачем отримано на виконання умов договору, а тому відсутні правові підстави для застосування статті 1212 ЦК України у спірних правовідносинах.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають.

Підстави для задоволення вимог апеляційної скарги відсутні.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Положеннями ч. 1 ст. 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України дана справа є малозначною, тому враховуючи положення ч. 3 ст. 389 ЦПК України постанова апеляційного суду касаційному оскарженню не підлягає.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду районного суду м. Києва від 06 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач

Судді