Справа № 464/5851/24
пр.№ 2/464/592/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03.03.2025 року м.Львів

Сихівський районний суд міста Львова в складі суддя Тімченко О.В. з участю секретаря судового засідання Андрушківа В.О., розглянувши цивільну справу № 464/5851/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про виключення відомостей про особу як батька дитини із актового запису, та позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги, ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_1 про визнання батьківства, виключення відомостей про батька та внесення змін до актового запису про народження дитити, -

представники учасників справи:

позивача адвокати: Окунь Ю.М., Ковріга А.В.;

відповідача адвокат Савчук Н.В.;

третьої особи адвокат Тимченко Д.О, -

у с т а н о в и в :

Позивач звернулася до Сихівського районного суду м.Львова з позовом у порядку цивільного судочинства за правилами позовного провадження, в якому просить виключити відомості про ОСОБА_2 , громадянина України, із актового запису № 397 від 28 травня 2024 року про народження ОСОБА_4 , громадянина України, вчиненого Сихівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду судової справи визначено суддю Тімченко О.В.

Ухвалою суду від 27 вересня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального провадження із призначенням підготовчого засідання.

05 листопада 2024 року представником ОСОБА_3 адвокатом Тимченко Д.О. до суду подано заяву про вступ ОСОБА_3 в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, з одночасним поданням позову до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_1 про визнання батьківства щодо ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виключення відомостей про батька ОСОБА_2 та внесення змін до актового запису про народження дитини із зазначенням саме його батьком дитини.

Суд ухвалою від 16 грудня 2024 року, занесеною до протоколу судового засідання, прийняв позов третьої особи із самостійними вимогами та об`єднано з первісним позовом.

Суд ухвалою від 04 лютого 2025 року, занесеною до протоколу судового засідання, закрив підготовче провадження у справі та призначив її до судового розгляду по суті.

Під час судового розгляду справи у судовому засіданні представники позивача та третьої особи із самостійними вимогами заявлені позовні вимоги підтримали та просять задоволити. Представник позивача зазначив, що письмовими доказами для задоволення позову є письмові заяви сторін та аналіз ДНК на батьківство дитини від 13.02.2025, незважаючи на той факт, що його результат не може використовуватися в суді або для юридичних цілей як доказ про наявність або відсутність родинного зв`язку, оскільки відбір біологічного матеріалу виконувався без ідентифікації учасників, про що зазначено в такому. Представник третьої особи ствердила, що жодних письмових доказів для вирішення заявленого ними позову не мають, окрім волевиявлення сторін.

Сторона відповідача у судове засідання не з`явилася, представником відповідача подано заяву про визнання відповідачем первісного позову та позову третьої особи із самостійними вимогами.

Вирішуючи цивільно-правові спори, суд дійшов висновку про відмову у позовах з огляду на таке.

Порядок здійснення цивільного судочинства встановлений ЦПК України, за яким суд розглядає справи у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися нам припущеннях (ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України).

Верховний Суд у справі № 607/16163/19 (постанова від 27 січня 2021 року) виснував, що обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них, як на підставу своїх вимог (у порядку ч.4 ст.263 ЦПК України ураховується при застосуванні норм права).

Відповідно до ч.3 ст. 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Як регламентовано ст.ст.121, 122, 128, 129, 133, 138 С К України, права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому ст.ст.122, 125 цього Кодексу.

Дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя.

Походження дитини від подружжя визначається на підставі свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини.

Якщо дитина народилася у подружжя, дружина записується матір`ю, а чоловік - батьком дитини.

Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України.

Особа, яка вважає себе батьком дитини, народженої жінкою, яка в момент зачаття або народження дитини перебувала у шлюбі з іншим чоловіком, має право пред`явити до її чоловіка, якщо він записаний батьком дитини, позов про визнання свого батьківства.

До вимоги про визнання батьківства застосовується позовна давність в один рік, яка починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про своє батьківство.

Жінка, яка народила дитину у шлюбі, має право оспорити батьківство свого чоловіка, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька дитини з актового запису про народження дитини.

Вимога матері про виключення запису про її чоловіка як батька дитини з актового запису про народження дитини може бути задоволена лише у разі подання іншою особою заяви про своє батьківство.

До вимоги матері про внесення змін до актового запису про народження дитини встановлюється позовна давність в один рік, яка починається від дня реєстрації народження дитини.

Передумовою звернення до суду у справах про виключення запису про батьківство є відсутність кровного споріднення між особою, записаною батьком, і дитиною. Для з`ясування факту батьківства необхідним є застосування спеціальних знань, зокрема, призначення судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06 квітня 2021 року у справі № 676/1200/20.

Верховний Суд у постанові від 19 лютого 2025 року у справі № 404/6710/21 виснував, що судово-медичні експертизи і дослідження з використанням ДНК-аналізу проводяться відповідно до Правил проведення судово-медичних експертиз у відділеннях судово-медичної імунології бюро судово-медичної експертизи і виконуються лікарями та судово-медичними експертами-імунологами.

При проведенні експертних досліджень застосовуються Методичні рекомендації «Використання ДНК аналізу у судово-медичних експертизах речових доказів та експертизах спірного батьківства (материнства, підміни дітей)», які розроблені фахівцями Національної бюро судово-медичної експертизи Міністерства охорони здоров`я України. Згідно із пунктом 3 Методичних рекомендацій батьківство вважається доведеним, якщо його ймовірність складає не менше 99,99%.

Європейський суд з прав людини неодноразово зауважував, що наразі ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства (див. наприклад рішення ЄСПЛ у справі «Kalacheva v. russian federation» № 3451/05, § 34, від 07 травня 2009 року).

Аналіз вищезазначених рішень ЄСПЛ та норм цивільного законодавства дає підстави для висновку, що суд не може допускати свавільного втручання у право дитини на повагу до приватного життя шляхом безпідставних (довільних) змін відомостей про її батьків.

Беззаперечним доказом для визнання чи спростування батьківства у судовому порядку може бути висновок судово-генетичної або судово-імунологічної експертизи.

Судом з`ясовано, що позивач та відповідач з 29 травня 2023 року перебувають у шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 29 травня 2023 року серії НОМЕР_1 .

Як свідчить свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 від 29 травня 2024 року, у шлюбі сторін ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_4 , батьками записано подружжя, як цього вимагає сімейне законодавство.

Заперечуючи факт батьківства відповідача, під час тривалого розгляду справи у суді жодна із сторін та третя особа з самостійними вимогами не скористалися своїм правом щодо призначення такої експертизи для підтвердження або спростування кровного споріднення дитини із відповідачем чи третьою особою, ураховуючи ту обставину, що останні користувалися правовою допомогою адвокатів, залучивши для представництва їхніх інтересів в суді.

Будь-яких доказів, які б підтверджували відсутність кровного споріднення з дитини з батьком позивачем не надано. Фактично позивач та третя особа пропонують суду ухвалити рішення про задоволення вимог щодо виключення з актового запису відомостей про батька дитини та визнання батьківства, керуючись лише доводами із витягу з картки розвитку новонародженого з вказанням групи крові малюка А(ІІ)(позитивний) та результатів досліджень "Передопераційне обстеження розширене" від 01.05.2023 третьої особи із зазначенням аналогічної групи крові А(ІІ) RH+ (позитивний), що є неприпустимим.

Суд не бере до уваги результат дослідження № 46832-53889 аналізу ДНК на батьківство від 13 лютого 2025 року дитини із третьою особою, в якому однозначно вказано щодо неможливості використання у суді або для юридичних цілей як доказ про наявність або відсутність родинного зв`язку, оскільки відбір біологічного матеріалу виконувався без ідентифікації учасників.

Доводи позивача про те, що відповідач не є біологічним батьком дитини по суті ґрунтуються лише на припущеннях.

Спір у цій справі не відноситься до категорії справ, де суд зобов`язаний за власною ініціативою збирати докази та призначати відповідну експертизу.

Саме такої позиції притримується Верховний Суд у постанові від 19 лютого 2025 року у справі № 404/6710/21.

Суд, надаючи оцінку визнанню відповідачем заявлених позовних вимог, ураховує вимоги ст.206 ЦПК України, за якими позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві . У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

За висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 09 вересня 2020 року у справі № 572/2515/15-ц, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для його задоволення.

Визнання позову відповідачем може бути підставою для задоволення позову за сукупності умов: визнання усіма учасниками справи обставин, що мають значення для вирішення спору та не підлягають доказуванню відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України (обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання); та відсутності в суду обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин якщо таке визнання відповідачем позову не суперечить закону та/або не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (постанова Верховного Суду у постанові від 25 січня 2023 року у справі № 675/2136/19).

Відтак суд відмовляє у прийнятті визнання позовів відповідачем, оскільки таке не ґрунтується і не узгоджується із об`єктивними матеріалами справи тк суперечить правам й інтересам малолітньої дитини.

Відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Верховного суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2040/20).

Розглядаючи справу в межах доводів та поданих доказів, суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог стороною позивача та третьої особи з самостійними вимогами, що є їх процесуальним обов`язком. Наведене зумовлює відмову у позовах, докази для протилежного висновку відсутні.

При розгляді справи судом надано відповіді на доречні аргументи сторін, здатні вплинути на вирішення спору. Інші доводи та докази не є визначальними та вагомими, які б могли вплинути на правильність рішення у справі (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 910/6322/20, постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2024 року у справі № 990/135/22).

У зв`язку із відмовою в позовах судові витрати до відшкодування не підлягають (ст.141 ЦПК України).

Керуючись ст.ст.259-265, 268 ЦПК України,

у х в а л и в :

Відмовити в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про виключення відомостей про особу як батька дитини із актового запису.

Відмовити в позові третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги, ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_1 про визнання батьківства, виключення відомостей про батька та внесення змін до актового запису про народження дитити.

Судові витрати залишити по понесеним.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його складення з урахуванням вимог ст.354 ЦПК України.

Рішення набирає законної сили в порядку ст.273 ЦПК України.

Інформація про учасників справи:

позивач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ;

відповідач ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_2 ;

третя особа, яка заявляє самостійні вимоги, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянин США, РНОКПП НОМЕР_5 , АДРЕСА_3 , дата закінчення строку дії посвідки 09.04.2025.

Повний текст рішення виготовлено 04 березня 2025 року.

Суддя Олена ТІМЧЕНКО