ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2025 року м. Чернівці

Справа № 727/8011/24

Провадження №22-ц/822/259/25

Чернівецький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Литвинюк І. М.,

суддів: Височанської Н.К., Перепелюк І. Б.,

секретар Собчук І. Ю.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 08 січня 2025 року, головуючий у І-й інстанції Гавалешко П. С.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості зі сплати аліментів.

В обґрунтування позовних вимог вказувала на те, що 23 серпня 2019 року між нею та ОСОБА_2 укладено шлюб, який рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 13 жовтня 2022 року розірвано.

У шлюбі у сторін народилася донька, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

21 вересня 2022 року між сторонами укладено договір щодо здійснення батьківських прав, визначення місця проживання та утримання дитини, який посвідчено приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Макеєвою Н.В. та зареєстровано у реєстрі за №5516.

Розділом 3 Договору передбачено порядок та розмір сплати аліментів на дитину. Відповідно до п.3.1 договору батько зобов`язується щомісячно з дня укладення договору і до досягнення дитиною 6-ти річного віку виплачувати на її утримання аліменти у розмірі 3 000 грн.

Пунктом 3.2 Договору визначено, що аліменти повинні бути сплачені батьком не пізніше 30-ого числа кожного поточного місяця за наступний місяць готівкою або безготівково шляхом перерахування суми аліментів на відкритий в АТ КБ «Приватбанк» на ім`я матері рахунок, а саме: НОМЕР_1 .

Однак всупереч наведеним положенням договору ОСОБА_2 взяті на себе зобов`язання щодо виплати аліментів не виконує, з моменту підписання договору по дату подачі позову аліменти на утримання малолітньої доньки не сплачує.

Внаслідок несплати ОСОБА_2 аліментів у встановлених договором строки та розмірі, на момент подачі позову у останнього існує заборгованість щодо сплати аліментів за період з жовтня 2022 року по червень 2024 року у розмірі 63 000 грн (21 місяць х 3 000 грн).

Зазначала, що 03 липня 2024 року нею направлено на адресу відповідача лист-претензію, в якому запропоновано в порядку досудового врегулювання спору сплатити у добровільному порядку заборгованість зі сплати аліментів та встановлено строк - 7 календарних днів з моменту отримання даної претензії.

Укладений між сторонами договір від 21 вересня 2022 року є чинним та є обов`язковим для його виконання на визначених у ньому умовах.

Просила стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість зі сплати аліментів за період з 01 жовтня 2022 року по 30 червня 2024 року на утримання малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 63 000 грн, інфляційні нарахування у розмірі 8 742,49 грн, 3 % річних в розмірі 3 306,22 грн, всього 75 048,71 грн; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неустойку (пеню), що виникла із заборгованості зі сплати аліментів, у розмірі 56 280 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 08 січня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість зі сплати аліментів за період з 01 жовтня 2022 року по 30 червня 2024 року на утримання малолітньої дитини - ОСОБА_3 в розмірі 63 000 грн, інфляційні нарахування в розмірі 8 742,49 грн, 3 % річних в розмірі 3 306,22 грн, всього 75 048,71 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неустойку (пеню), що виникла із заборгованості зі сплати аліментів у розмірі 56 280 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що у відповідача наявна заборгованість зі сплати аліментів 63 000 (сума боргу) + 8 742,49 (інфляційне збільшення) + 3 306,22 (штрафні санкції), що становить разом 75 048,71 грн. Надані відповідачем чеки про оплату додаткових витрат на дитину не є належним доказом підтвердження факту здійснення оплати аліментів за договором про сплату аліментів на утримання дітей від 21 вересня 2022 року, а підтвердження сплати самих аліментів відповідачем суду не надано.

Відповідач не підтвердив, що прострочення сплати аліментів відбулося з незалежних від нього причин.

Оскільки відповідач заборгував позивачці аліменти, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені).

На зазначене рішення суду відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Зазначає, що він належним чином виконує свої батьківські обов`язки, бере участь у вихованні та утриманні дитини, фінансовому забезпеченні доньки, що ним було доведено наданими доказами.

Під час підписання Договору він звертав увагу тільки на пункти, які стосуються проведеного спільного часу з донькою, а колишня дружина запевняла його в доцільності складення договору та наголошувала про рівні права та обов`язки між колишнім подружжям стосовно доньки і що це все буде належним чином прописано у договорі.

З моменту укладення Договору щодо здійснення батьківських прав, визначення місця проживання та утримання дитини від 21 вересня 2022 року до моменту подання позовної заяви у позивача були відсутні майнові претензії до неї щодо сплати аліментів.

Вказує на те, що до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Умовами договору не визначено відповідальність у вигляді пені у розмірі 1 % за кожен день прострочення.

У відзиві представник позивача ОСОБА_4 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Зазначає, що відповідач намагається підмінити факт сплати аліментів шляхом створення власних додаткових витрат на дитину.

Надані чеки про оплату додаткових витрат на дитину не є належним доказом підтвердження факту здійснення оплати аліментів за договором від 21 вересня 2022 року.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників позивача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви, доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не повністю відповідає, виходячи з наступного.

Матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 13 жовтня 2022 року у справі № 727/8504/22 шлюб між сторонами розірваний.

21 вересня 2022 року між позивачем та відповідачем укладений договір про здійснення батьківських прав, визначення місця проживання та утримання дитини, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Макеєвою Н. В., зареєстрований в реєстрі за № 5516.

Розділом 3 вказаного Договору передбачено порядок та розмір сплати аліментів на дитину.

Відповідно до п.3.1 Договору батько зобов`язується щомісячно з дня укладення договору і до досягнення дитиною шестирічного віку виплачувати на її утримання аліменти у розмірі 3 000 грн.

У пункті 3.2 Договору визначено, що аліменти повинні бути сплачені батьком не пізніше 30-ого числа кожного поточного місяця за наступний місяць готівкою або безготівково шляхом перерахування суми аліментів на відкритий в АТ КБ «Приватбанк» на ім`я матері, а саме рахунок: НОМЕР_1 .

03 липня 2024 року позивач направила відповідачу лист-претензію щодо погашення заборгованості по аліментам за нотаріально завіреним договором між батьками про сплату аліментів на дитину від 21 вересня 2022 року, що підтверджується фіскальним чеком АТ "Укрпошта" від 03 липня 2024 року.

Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку; батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно із статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до частини 2 статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками.

Згідно із статтею 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.

Відповідно до частин 1, 2 статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

За змістом частин 1, 4 статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Згідно з вимогами статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними (частина 1 статті 181 СК України).

Згідно статті 189 СК України батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується.

Відповідно до положень частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК України).

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 цього Кодексу).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України).

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Отже, беручи до уваги наведені норми права, апеляційний суд приходить до висновку, що сторонами було досягнуто згоди щодо аліментних зобов`язань, а саме строку та способу їх сплати, шляхом укладення договору в добровільному порядку та нотаріально посвідчено.

Даний договір сторонами не змінювався, не розривався та на час перегляду справи є дійсним.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що у період з жовтня 2022 по червень 2024 року відповідачем не сплачувалися аліменти у спосіб, визначений п.3.2 Договору від 21 вересня 2022 року, що підтверджується випискою з особового рахунку ОСОБА_1 .

Надані відповідачем квитанції не є належними доказами щодо понесення витрат саме на утримання дитини ОСОБА_3 , а надані відповідачем платіжні інструкції на загальну суму 29 000 грн, які сплачені на користь третьої особи ФОП ОСОБА_5 , не є належним доказом підтвердження факту здійснення оплати аліментів за договором про сплату аліментів на утримання дітей від 21 вересня 2022 року.

З огляду на викладене, відповідачем належними та допустимими доказами не доведено сплату аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 відповідно до п.3.2 Договору, укладеного між сторонами 21 вересня 2022 року.

Отже, заборгованість по сплаті аліментів судом першої інстанції правомірно визначена у сумі 63 000 грн (3000*21).

Щодо позовних вимог про стягнення інфляційний втрат та 3% річних, слід зазначити наступне.

У статті 509 ЦК України закріплено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Такий правовий висновок закріплений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

Отже, суд першої дійшов обґрунтованого висновку, що на спірні правовідносини поширюються вимоги частини 2 статті 625 ЦК України.

Однак суд першої інстанції належним чином не перевірив наданий позивачем розрахунок інфляційних нарахувань та 3% річних.

Порядок індексації грошових коштів для цілей застосування статті 625 ЦК України визначається із застосуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції) за офіційними даними Державного комітету статистики України у відповідний місяць прострочення боржника як результат множення грошового доходу на величину приросту споживчих цін за певний період, поділену на 100 відсотків (абзац п`ятий пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078 «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення»).

Оскільки погашення щомісячних платежів у вигляді сплати аліментів (борг) не відбувалося, тому кожний платіж у розмірі 3 000 грн з інфляційною складовою за перший розрахунковий місяць розрахункового періоду слід перемножити послідовно на індекси інфляції за весь період, протягом якого не відбувалося погашення боргу, та поділений на 100 %.

Отже, розмір інфляційних втрат за період з жовтня 2022 року по червень 2024 року, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, становить 3 879 грн.

Розмір 3% річних розраховується за формулою: [Проценти] = [Сума боргу] * [Процентна ставка (%)] / 100% * [Кількість днів] * [Кількість днів у році].

Де: [Сума боргу] сума простроченого боргу; [Процентна ставка (%)] три проценти річних, відповідно до ст.625ЦК України; [Кількість днів] різниця між датою закінчення розрахунку та датою початку розрахунку; [Кількість днів у році] кількість днів у календарному році.

З урахуванням наведеного, 3% річних слід обраховувати щодо кожного простроченого щомісячного платежу окремо до моменту пред`явлення позову. Однак позивачем при обрахунку 3% річних взято загальну суму боргу (63 000) і перемножено на всю кількість днів з моменту виникнення у відповідача обов`язку зі сплати аліментів.

Отже, загальна сума заборгованості за процентами, з розрахунку 3% річних, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, становить 1 736,07 грн.

Виходячи з викладеного, рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних нарахувань та 3% річних слід змінити.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення пені у відповідності до частини 1 статті 196 СК України у розмірі 56 280 грн.

Так, у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості (абзац 1 частини першої статті 196 СК України).

У постанові Верховного Суду від 17 листопада 2021 року в справі № 569/14819/19 (провадження № 61-1586св20) зазначено, що: "правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже, і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення. Пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на всю суму несплачених аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення. Отже, зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму. Викладене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 25 квітня 2018 року у справі № 572/1762/15-ц (провадження № 14-37цс18) та від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16-ц (провадження № 14-616цс18)".

Тлумачення вказаних норм свідчить, що: загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах сімейного законодавства; учасники сімейних правовідносин можуть мати особисті та майнові суб`єктивні сімейні обов`язки. Свої обов`язки учасники сімейних відносин здійснюють різними способами: здійснення активних дій; утримання від здійснення активних дій. Якщо невиконання особистих обов`язків учасників сімейних відносин у випадках, передбачених в законі, може припинятися або не зумовлювати відповідних наслідків, то невиконання сімейного обов`язку майнового характеру не допускається. Оскільки на відміну від особистих, майнові обов`язки можуть виконуватися незалежно від самого носія такого обов`язку за допомогою інших суб`єктів; невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування відповідних правових наслідків, що можуть визначатися в: нормах СК України; домовленості (договорі) сторін. Наслідки невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку можуть мати: особистий характер, коли негативний вплив відбувається на особисту сферу зобов`язаної особи; майновий характер, якщо такий вплив здійснюється на майнову сферу зобов`язаної особи; стягнення пені, передбаченої абзацом 1 частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. Очевидно, що в такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів; розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити та 1 відсоток. Тобто, заборгованість за місяць х кількість днів заборгованості х 1 %; при застосуванні формулювання "не більше 100 відсотків заборгованості" в абзаці 1 частини 1 статті 196 СК України якщо обмежувати нарахування пені поточною заборгованістю (тобто, тією яка існує за всі місяці станом на момент пред`явлення позову чи на інший момент), то при пред`явленні позову за період коли існувало прострочення, а на момент пред`явлення позову поточна заборгованість відсутня, то і не буде межі, яку не повинна перевищувати пеня. Як наслідок, очевидно, що потрібно розмежовувати сукупну поточну заборгованість та заборгованість за аліментами за певний місяць.

Колегія суддів, з урахуванням принципу розумності, вважає, що оскільки пеня є змінною величиною, основою для обчислення якої є саме заборгованість за аліментами за певний місяць, то формулювання "не більше 100 відсотків заборгованості" означає, що розмір пені не повинен перевищувати розмір заборгованості, на яку вона нараховується. У разі, якщо позивач, з урахуванням принципу диспозитивності пред`явив позов про стягнення пені за декілька місяців, то розмір пені за ці місяці не повинен перевищувати сукупний розмір заборгованості, на яку вона нараховується.

У справі, що переглядається, розмір неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів станом на момент пред`явлення позову складав 342 870 грн.

Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Позивачем визначено сукупний розмір заборгованості відповідача по аліментам, на який було нараховано пеню за прострочення їх сплати за вказаний період, у розмірі 56 280 грн.

Доводи апеляційної скарги про незастосування наслідків спливу спеціальної позовної давності за вимогами про стягнення пені є безпідставними, оскільки за змістом частини першої статті 20 СК України до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу.

Викладене узгоджується з висновком Верховного Суду, висловленим у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 760/6863/19.

Згідно зі статте 376 ЦПК підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

За таких обставин, апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід задовольнити частково, рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 09 січня 2025 року в частині визначення та стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних нарахувань та 3% річних слід змінити, а в іншій частині рішення слід залишити без змін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частини першої статі 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з частиною шостою статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Позивачка ОСОБА_1 відповідно до пункту 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору у даній справі.

Суд першої інстанції при ухваленні рішення судові витрати не розподіляв.

Розмір задоволених позовних вимог складає 95,10%.

Отже, з відповідача в дохід держави підлягав стягненню судовий збір у розмірі 1 248,92 грн за розгляд справи в суді першої інстанції, виходячи з пропорційності задоволених позовних вимог.

За подачу апеляційної скарги ОСОБА_2 сплатив судовий збір у розмірі 1 970 грн.

Враховуючи пропорційність розміру задоволених позовних вимог та з урахуванням взаємозаліку судового збору за подачу апеляційної скарги в частині задоволених вимог, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір за наслідками розгляду справи в суді першої інстанції в сумі 1 152,39 грн (1248,92-(1970*4,9%)).

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 08 січня 2025 року в частині позовних про стягнення інфляційних нарахувань та 3% річних змінити, виклавши абзац другий резолютивної частини рішення в наступній редакції.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , мешканки АДРЕСА_2 , заборгованість зі сплати аліментів за період з 01 жовтня 2022 року по 30 червня 2024 року на утримання малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 63 000 гривень, інфляційні нарахування у розмірі 3 879 гривень, 3 % річних в розмірі 1736 гривень 07 копійок, всього 68 615 (шістдесят вісім тисяч шістсот п`ятнадцять) гривень 07 копійок.

В решті рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , на користь держави судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції в розмірі 1 152 гривень 39 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 04 березня 2025 року.

Головуючий І.М. Литвинюк

Судді: Н.К. Височанська

І.Б. Перепелюк