Справа №487/6500/24 Головуючий у 1-й інстанції Лагода А. А.
Провадження № 22ц/812/254/25 Доповідачка в апеляційній інстанції Ямкова О. О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України
5 березня 2025 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючої-судді: Ямкової О. О.,
суддів: Базовкіної Т. М., Локтіонової О. В.,
із секретарем: Ковальським Є. В.,
за участю: позивача ОСОБА_1 та його представниці ОСОБА_2 ,

відповідачки ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою
ОСОБА_3
на рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 27 листопада 2024 року, ухваленого під головуванням судді Лагоди А. А. в залі суду в місті Миколаєві о 13 годині 05 хвилині, із складенням повного рішення, у справі

за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_3
про поділ спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И Л А:

30 липня 2024 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя шляхом визнання за ним права власності на частку квартири АДРЕСА_1 , яка зареєстрована на ім`я відповідачки.

В обґрунтування позову зазначав, що з 1 грудня 2017 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , за час якого за спільні кошти ними було придбано на ім`я ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 .

Посилаючись на те, що придбання зазначеного майна було здійснено у період шлюбу за рахунок спільних коштів, просив визнати за ним право власності на частку квартири, яка належить подружжю на праві спільної сумісної власності.

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_3 вважала її такою, що не підлягає задоволенню та зазначала, що спірна квартира придбана не за сумісні кошти подружжя, а внаслідок отримання нею кредитних коштів та коштів у позику від знайомих осіб, які нею повернуті, внаслідок цього це майно належить їй на праві особистої власності. За такого просила суд відмовити в задоволенні позову.

26 серпня 2024 року від відповідачки, в інтересах якої діяла представниця - адвокатка Канівець Г. Р., до суду подана заява про виклик свідків.

25 вересня 2024 року позивачем, від імені якого дії представниця ОСОБА_2 , подано додаткові пояснення у справі, в яких ними викладено сумніви щодо належності доказів у вигляді копій розписок, що були надані відповідачкою в обґрунтування своїх тверджень про отримання нею грошей у позику для покупки житла. Наведені додаткові обґрунтування про використання подружжям кредитних коштів на побутові потреби, які кожним з них оформлювалися за окремими договорами з банками.

7 жовтня 2024 року відповідачкою ОСОБА_3 , від імені якої діє адвокатка Канівець Г. Р., теж подані додаткові пояснення у справі на додаткові пояснення позивача, у яких вони наполягали на придбання спірної квартири виключно за особисті кошти відповідачки.

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 27 листопада 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено, ухвалено про поділ спільного майна подружжя шляхом визнання за ОСОБА_1 право власності на частку квартири АДРЕСА_1 . Розподілено судові витрати.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірне майно було придбано у період шлюбу, внаслідок чого, з урахуванням презумпції спільності майна подружжя, вважав за можливе провести його поділ шляхом визнання права власності на ідеальні частки у праві спільної власності подружжя.

2 грудня 2024 року позивачем, від імені якого діє його представниця ОСОБА_2 , до суду подана заява про ухвалення додаткового рішення, яка залишена без розгляду на підставі ухвали Заводського районного суду міста Миколаєва від 5 грудня 2024 року.

Не погодившись з рішенням суду, відповідачка ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, у якій посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, просила про скасування судового рішення та постановлення нового про відмову у задоволенні позову.

Зазначала про відсутність погодження між сторонами дійсної вартості майна, що унеможливлювало його поділ в судовому порядку в залежності від вкладу кожного із подружжя.

Вказувала на свою тривалу працю до укладення шлюбу та накопичування нею особистих коштів для придбання квартири. В той час, як позивач витрачав набуті кошти на свої власні потреби, що шкодило інтересам родини, внаслідок чого у суду не було підстав для визнання рівності часток колишнього подружжя у набутті права власності на майно.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач вважав доводи апеляційної скарги необґрунтованими, а скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення із наступних підстав.

За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини 3 статті 61 СК України кореспондує до частини 4 статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Як роз`яснено у пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі постанови Пленуму) спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

При вирішенні справи встановлено, що з 1 грудня 2017 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.15), за розірванням якого відповідачка 26 липня 2024 року звернулася до суду.

Заочним рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 17 жовтня 2024 року шлюб розірвано. Рішення набрало законної сили (а.с. 249зв-250).

Під час шлюбу, 28 травня 2021 року відповідачкою ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Відповідно до пункту 4 зазначеного договору, покупець ОСОБА_3 засвідчила, що на момент укладення нею договору вона перебуває у шлюбі з ОСОБА_1 , який надав свою згоду на придбання спірної квартири (а.с.16-18).

Тому, встановивши, що право власності на спірне майно набуто у зареєстрованому шлюбі, та зареєстровано на дружину з дозволу чоловіка, без визначення відповідачкою власних, не пов`язаних з сім`єю інтересів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо розповсюдження на квартиру режиму об`єкту права спільної сумісної власності подружжя.

В той же час, не погодившись з таким висновком суду, відповідачка ОСОБА_3 вважала достатніми надані нею докази стосовно придбання квартири виключно за її особисті кошти, як то кредитні кошти та кошти, що були нею отримані в позику від знайомих осіб.

Втім, ці докази належним чином досліджені судом першої інстанції, за наслідками чого зроблено обґрунтований висновок з приводу їх недостатності для спростування презумпції спільності майна подружжя. Зокрема, розписки про надання грошей у позику видано не боржником, а кредиторами, які допитані у судовому засіданні, та зміст виданих розписок не містить суттєвих умов договору в частині обставин передачі коштів або валютних цінностей, мету отримання позики та її повернення відповідачкою в період шлюбу за рахунок особистих коштів.

Стосовно наявності у відповідачки кредитних правовідносин з банками, то такі доводи та надані на їх підтвердження докази правильно порівняні судом з аналогічними договорами, що були укладені позивачем, і тому, з огляду на наявність роботи у кожного із подружжя, за здійснення якої ними отримана заробітна плата, зроблено обґрунтований висновок про отримання подружжям спільних коштів, що ними витрачалися, як на побутові потреби, так і на набуття майна за спільні кошти.

Інших доказів на підтвердження припинення подружніх відносин на момент до придбання майна та окреме проживання чоловіка та дружини без ведення спільного господарства, сторонами не надано та такі обставини не встановлені, як судом при ухваленні рішення про розірвання шлюбу, так і судом при поділі спільного майна подружжя.

Отже, відповідачкою ОСОБА_3 не спростовано факт придбання спірного майна у період шлюбу та за рахунок спільних коштів, незважаючи на різний вид діяльності кожного із подружжя.

Тому висновок суду першої інстанції відносно того, що квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю сторін, відповідає та узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, які висловлені у постановах від 3 червня 2015 року у справі № 6-38цс15, від 1 липня 2015 року у справі № 6-612цс15, від 25 листопада 2015 року у справі № 6-2333цс15, від 7 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16.

Відповідно до частини 1 статті 71 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Поділ майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України, статтею 372 ЦК України.

Відповідно до статті 69, частини 1 статті 71 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, яке ділиться між ними в натурі. Поділ здійснюється за взаємною згодою подружжя, а в разі недосягнення згоди - судом.

Згідно пункту 25 постанови Пленуму, вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільні речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статті 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (стаття 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Зазначені обставини були правильно встановлені судом першої інстанції та до них було застосовано відповідні норми матеріального права.

Посилання відповідачки на неможливість поділу майна на ідеальні частки при неузгодженості сторонами його вартості не є слушним, оскільки ціна позову зазначена позивачем задля визначення розміру судового збору, а ринкова вартість квартири потребує встановленню в іншому випадку та виключно в порядку реального поділу майна з виплатою грошової компенсації, що не було предметом позову.

Не є підставою для врахування положень частини 2 статті 70 СК України з метою відступу від рівності часток подружжя у спільному майні наявність між подружжям неприязних відносин, зокрема, за відсутності доказів, які б вказували на дії позивача, що були б направлені на знищення, пошкодження спільного майна або витрачання ним спільної квартири на шкоду інтересам родини.

Оскільки під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі, судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, правильно застосовані норми матеріального закону, рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, та з підстав, передбачених статтею 375 ЦПК України не підлягає скасуванню або зміні.

За наведеного та з огляду на межі доводів апеляційної скарги не має підстав і для перерозподілу судових витрат у відповідності до статті 141 ЦПК України.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 27 листопада 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.
Головуюча О. О. Ямкова

Судді Т. М. Базовкіна

О. В. Локтіонова