Справа № 167/604/24 Головуючий у 1 інстанції: Шептицька Н. В.
Провадження № 22-ц/802/259/25 Доповідач: Бовчалюк З. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Данилюк В.А., Карпук А.К.,

з участю секретаря судового засідання Русинчук М.М.,

позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: виконавчий комітет Луцької міської ради Волинської області, як орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рожищенського районного суду Волинської області від 17 грудня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

18.06.2024 року позивач звернулася в суд з позовом до відповідача про позбавлення батьківських прав, мотивуючи свої вимоги тим, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем у них народилося двоє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Шлюбне життя між сторонами не склалося, вони стали проживати окремо один від одного, спільного господарства не вели. Діти з народження проживали з позивачем та перебували на її утриманні, а відповідач будь-якої допомоги на утримання доньок не давав, ухилявся від виконання свого батьківського обов`язку, у зв`язку з чим позивач звернулася в суд з позовами про стягнення з відповідача аліментів на утримання дітей і стягнення додаткових витрат, які були задоволені рішеннями суду, у тому числі частково. Також рішенням суду визначено місце проживання дітей з позивачем.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19.04.2023 року шлюб між сторонами розірвано.

Відповідач не цікавиться життям та розвитком дітей, які з народження зареєстровані та проживають з позивачем, яка самостійно займається їх вихованням, піклується про їх фізичний та духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя. Не спілкується з доньками, не проявляє до них батьківської турботи, взагалі не цікавиться дітьми та не відвідує їх, не турбується про фізичний та духовний розвиток малолітніх дітей. Будь-яких перешкод для виконання відповідачем своїх батьківських обов`язків позивач не чинила.

Таким чином, виходячи з того, що відповідач не займається вихованням дітей, не забезпечує їх харчування, медичного догляду, лікування, не спілкується з доньками та не виявляє інтересу до їх внутрішнього світу і робить це свідомо, просить позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Рожищенського районного суду Волинської області від 17 грудня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, покликаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати це рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Заслухавши позивача та її представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вважав , що у даній справі не доведено, належних та допустимих доказів ухилення ОСОБА_3 від виконання своїх батьківських обов`язків, які б могли бути законною підставою для позбавлення його батьківських прав відносно дітей. Обставин доведеності свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками позивачем не зазначено. Зважаючи на те, що батько дітей щодо позбавлення його батьківських прав заперечує, що свідчить про його інтерес до дітей, суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для позбавлення відповідача батьківських прав.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, який ґрунтується на обставинах справи, доказах, які надані сторонами, та відповідає нормам матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 18.11.2018 року по 19.04.2023 року і від спільного подружнього життя народилося двоє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які зареєстровані і проживають за адресою: АДРЕСА_1 , разом з позивачем, і на утримання яких відповідач сплачує аліменти та додаткові витрати.

Дані обставини встановлені і підтверджені поясненнями позивача, а також письмовими доказами: довідкою про реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 (ас 5), свідоцтвом про народження ОСОБА_5 (ас 8), свідоцтвом про народження ОСОБА_4 (ас 9), довідками про реєстрацію місця проживання ОСОБА_5 і ОСОБА_4 (ас 10), рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26.01.2021 року (ас 11-13), рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03.03.2021 року (ас 14-16), рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19.04.2023 року (ас 17-18), рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20.12.2023 року (ас 19-20).

З відповіді на адвокатський запит директора КЗ «Луцький заклад дошкільної освіти (ясла-садок) № 37 Луцької міської ради» від 29.04.2024 року № 33 вбачається, що малолітні діти сторін відвідують даний комунальний заклад і мама дітей приймає активну участь у їх вихованні та навчанні, цікавиться їх успіхами в колективі, слідкує за здоров`ям, вносить плату за харчування. Тато ОСОБА_3 не цікавиться життям дітей у закладі, не приймає участі у заходах ЗДО (а.с. 21).

З висновку індивідуального психологічного обстеження ОСОБА_5 від 19.11.2024 року вбачається, що дівчинка має задовільний психоемоційний стан, який пов`язаний з мамою та бабусями, які беруть активну участь в її житті. Основні фізіологічні та емоційні потреби задоволені. До тата потягу та зацікавлення не проявляє. Враховуючи те, що він не бере участі у вихованні, дівчинка його не бачить, ставлення до нього нейтральне (ас 102).

З висновку індивідуального психологічного обстеження ОСОБА_4 від 19.11.2024 року вбачається, що дівчинка має задовільний психоемоційний стан. Позитивно відгукується про маму та бабусь, які інколи беруть участь у виховному процесі та часто присутні в її житті. Основні фізіологічні та емоційні потреби задоволені. До тата потягу та зацікавлення не проявляє. Враховуючи те, що він не бере участі у вихованні, дівчинка його не бачить, ставлення до нього байдуже (ас 103).

Відповідно до висновку Служби у справах дітей Луцької міської ради № 205 від 31.07.2024 року «Про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 », який затверджений рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради № 450-1 від 14.08.2024 року, сторони після реєстрації шлюбу проживали в м. Луцьку. Після народження дітей стосунки між подружжям погіршилися і з жовтня 2020 року відповідач переїхав проживати в с. Копачівка.

06.05.2021 року ОСОБА_3 звернувся у департамент «ЦНАП у м. Луцьку» про визначення способу участі у вихованні та спілкуванні з дітьми, оскільки не може самостійно домовитись із позивачем про дні та години його побачень із дочками. Рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради від 19.05.2021 року № 418-4 ОСОБА_3 визначено наступний спосіб участі у вихованні малолітніх дочок: щонеділі з 13.00 год до 15.00 год.

Листом від 04.07.2024 року Служба у справах дітей та сім`ї Копачівської сільської ради повідомила, що ОСОБА_3 заперечує щодо позбавлення його батьківських прав відносно ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , він любить своїх дочок, прагне спілкуватися з ними, однак, з його слів, мати дітей тривалий час перешкоджає йому у здійсненні батьківських прав та обов`язків. Для дітей є хороші умови для проживання (перебування).

За місцем реєстрації дітей створено належні умови для їх проживання, вони забезпечені усім необхідним, відповідно до їхніх вікових потреб.

10.07.2024 року ОСОБА_1 повідомила, що відповідач уже рік не приїжджає до дітей, не передає подарунки. Боргу зі сплати аліментів він не має.

11.07.2024 року ОСОБА_3 повідомив, що вже рік не зустрічався з дітьми. Його номер телефону матір дітей ОСОБА_1 заблокувала. Коли він раніше приїздив до будинку, в якому проживають діти, ворота були закриті, тому він не мав можливості бачитися з дочками. Також матір дітей викликала поліцію. Він своєчасно сплачує аліменти на утримання дочок, має бажання зустрічатися з ними і заперечує проти позбавлення його батьківських прав. Він декілька разів звертався у службу у справах дітей щодо перешкоджання ОСОБА_8 його спілкуванню з дітьми. Який дошкільний заклад відвідують діти він не знає.

На підставі викладеного, враховуючи інтереси дітей, Служба у справах дітей вважала за доцільне позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно малолітніх дітей: ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які народилися ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 51-52).

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 Сімейного кодексу України (далі - СК України) мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення наведених положень статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини(параграф 57, 58).

ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛвід 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).

У справі «Ілля Ляпін проти Росії» (заява (№ 70879/11) ЄСПЛ також наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19 та у постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанцій про відсутність достатніх підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, як і гострої соціальної необхідності у цьому, тому такий захід впливу не є необхідним і суд діяв у межах своєї дискреції.

Суд першої інстанцій, на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку про те, що позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дітей на їх виховання, захист їх інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дітьми, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

Належних та допустимих доказів винної поведінки та ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків судом не встановлено і позивачем не доведено.

Встановивши відсутність свідомого нехтування ОСОБА_3 своїми батьківськими обов`язками, суд першої інстанцій дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову про його позбавлення батьківських прав відносно доньок ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

При цьому судом не встановлено, а позивачем не доведено обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_3 не бажає спілкуватися з доньками та брати участь у їх вихованні, остаточно і свідомо самоусунувся від виконання своїх обов`язків з виховання дітей.

З пояснень позивача судом першої інстанції підставно було встановлено, що між позивачем та відповідачем склалися неприязні стосунки, що вплинуло на формування негативної думки в малолітніх дітей сторін про роль і місце відповідача, як батька, в їх житті, які, проживаючи разом з мамою (позивачем), перебувають під її емоційним та психологічним впливом в цьому питанні.

Дані обставини також підтверджуються висновком органу опіки та піклування, в якому, крім іншого, зазначено, що в ході бесіди з працівниками служби у справах дітей ОСОБА_3 повідомив, що вже рік не зустрічався з дітьми і його номер телефону матір дітей ОСОБА_1 заблокувала. Коли він раніше приїздив до будинку, в якому проживають діти, ворота були закриті, тому він не мав можливості бачитися з дочками. Також матір дітей викликала поліцію. Він своєчасно сплачує аліменти на утримання дочок, має бажання зустрічатися з ними і заперечує проти позбавлення його батьківських прав. Він декілька разів звертався у службу у справах дітей щодо перешкоджання позивачем його спілкуванню з дітьми.

Про бажання відповідача приймати участь у житті своїх малолітніх дітей свідчить його звернення у департамент «ЦНАП у м. Луцьку» про визначення способу участі у вихованні та спілкуванні з дітьми, оскільки не може самостійно домовитись із позивачем про дні та години його побачень із дочками, і рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради від 19.05.2021 року № 418-4 ОСОБА_3 визначено спосіб участі у вихованні малолітніх дочок.

При цьому апеляційний суд наголошує, що особисті непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки у рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків.

У даній справі не встановлено, що позбавлення батьківських прав відповідача відносно доньок відповідатиме інтересам дітей.

Отже, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанцій, оскільки докази, подані позивачем, не свідчать про свідоме ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, а також про необхідність застосування такого виключного заходу саме в інтересах дітей.

Натомість необґрунтоване та передчасне (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання батька до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49). Наявності таких обставин у цій справі не доведено.

З огляду на зазначене, висновки суду першої інстанцій про недоцільність позбавлення батька батьківських прав щодо малолітніх дітей, з урахуванням встановлених у цій справі обставин, слід визнати обґрунтованими та такими, що не суперечать правовим висновкам Верховного Суду.

У частинах п`ятій, шостій статті 19 СК України встановлено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що орган опіки та піклування зробив висновок про доцільність позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав відносно доньок не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки цей висновок є недостатньо обґрунтований, зроблений без наведення достатніх доказів про ухилення відповідача від батьківських обов`язків, не містить даних, які об`єктивно характеризують відповідача як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов`язків, не відображає позицію відповідача щодо виконання ним своїх батьківських обов`язків, та суперечить інтересам дітей.

Вказаний висновок оцінений судом першої інстанцій у сукупності з іншими доказам і сам по собі не є правовою підставою для застосування крайнього заходу - позбавлення батьківських прав.

Посилання на те, що відповідач не виконує свої батьківські обов`язки не можуть бути підставною скасування судового рішення, оскільки простої бездіяльності з боку батька недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав. Навіть якщо припустити, що саме бездіяльність батька призвела до розриву зв`язків між ним та дітьми, а не будь-яке ймовірне батьківське відчуження або психологічні маніпуляції над дітьми з боку їх матері, то ця обставина не є достатньою для позбавлення батька батьківських прав щодо його дітей. Особливо в ситуації, коли батько наполегливо вказував, що він хоче відновити та розвивати стосунки зі своїми дітьми (постанова Верховного Суду від 04 квітня 2024 року у справі № 553/449/20).

Судом встановлено, що альтернативні заходи реагування держави до відповідача не вживалися, позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батька так і для дитини. Позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Суд першої інстанції повно та всебічно дослідив надані докази, правильно встановив обставини справи, з`ясував характер правовідносин сторін та норми права, які їх регулюють та дійшов правильного висновку, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів свідомого ухилення відповідача ОСОБА_3 від виконання своїх батьківських обов`язків та свідомого нехтування ним своїми обов`язками, а тому обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог.

На підставі наведеного, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування чи зміни відсутні.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, які їх обґрунтовано спростував.

Керуючись ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Рожищенського районного суду Волинської області від 17 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя:

Судді: