Провадження № 2/201/5276/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

24 лютого 2025 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд міста Дніпропетровська в складі:

головуючого - судді Куць О.О.,

за участю секретаря судового засідання - Сідельника Є.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання малолітнього сина та дружини,

ВСТАНОВИВ:

12 грудня 2024 року ОСОБА_1 направила до суду позовну заяву до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання малолітнього сина та дружини.

Звертаючись із позовною заявою, позивач посилалась на те, що вони з відповідачем з 19 квітня 2022 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Між тим, вони з відповідачем не проживають разом з березня 2023 року, батько не бере участі у вихованні та утриманні сина. Дитина проживає разом з нею на території Литовської Республіки. ОСОБА_1 вказувала, що не має можливості працювати внаслідок догляду за дитиною. Відповідач жодної матеріальної допомоги на утримання дитини не надає та за її даними офіційно не працевлаштований. Про сплату аліментів у добровільному порядку вони не дійшли згоди, а тому позивач змушена звернутися до суду. Просила стягнути з ОСОБА_2 на свою користь аліменти на утримання малолітнього сина - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі 4000 грн. з дня подання позову і до повноліття дитини, а також аліменти на її утримання, як дружини, з якою проживає дитина, у розмірі 3000 грн. з дня звернення до суду і до досягнення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , трирічного віку до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17 грудня 2024 року матеріали цивільної справи передані для розгляду судді Куць О.О. (а.с. 21).

Ухвалою судді від 23 грудня 2024 року відкрито провадження у даній цивільній справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті (а.с. 24-25).

Представник позивача адвокат Ковтун Н.В. надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності та за відсутності позивача, позовні вимоги просила задовольнити у повному обсязі. (а.с. 33-34)

Відповідач у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що з 19 квітня 2022 року позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) (а.с.10).

Від шлюбу сторони мають малолітнього сина - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_2 , виданим Сторожинецьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Чернівецькому районі Чернівецької області Західного міжрегінального управління Міністерства юстиції, батьками якого вказано ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с.11).

Малолітній ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає з матір`ю на території Литовської Республіки, що підтверджується електронно-цифровим тимчасовим дозволом на проживання в Литовській Республіці та знаходиться на її утриманні (а.с.14,16).

Згідно пояснень позивача, викладених у позовній заяві, сторони не дійшли згоди щодо участі батька у матеріальному забезпеченні сина. Крім того, позивач вказувала, що не працює у зв`язку з доглядом за малолітньою дитиною.

Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. 7, 8 ст. 7 Сімейного кодексу України регламентують, що під час вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення, максимально можливого урахування інтересів дитини.

Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Стаття 182 Сімейного кодексу України передбачає, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Згідно з ч. 1 ст. 184 Сімейного кодексу України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Згідно з ч. 2 ст. 184 Сімейного кодексу України, розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період.

Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову (ч. 1 ст. 191 Сімейного кодексу України).

Визначаючи розмір аліментів, які слід стягувати з ОСОБА_2 на утримання малолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд, з дотриманням вимог ч. 1 ст. 182 Сімейного кодексу України, враховує факт проживання дитини з матір`ю, вік дитини, вартість життя та необхідність здійснення витрат для забезпечення соціально-побутових потреб розвитку, а також те, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, й те, що відповідач є особою працездатного віку, а також відсутність у матеріалах справи відомостей щодо наявності у нього інших утриманців.

З огляду на викладене, враховуючи досліджені докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що аліменти на утримання малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які підлягають стягненню з відповідача, слід визначити, з дотриманням вимог ч. 1 ст.182 Сімейного кодексу України у твердій грошовій сумі у розмірі 4000 грн. щомісячно, що буде відповідати інтересам дитини та не порушуватиме права кожного зі сторін. Стягнення слід проводити від дати направлення позову 12 грудня 2024 року (а.с.20) і до повноліття дитини.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць.

Щодо вимоги щодо стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років, суд виходить з наступного.

Аналіз норм статей 75 і 76 Сімейного кодексу України дає підстави для висновку про те, що аліментні зобов`язання на утримання одного з подружжя можуть бути призначені лише за наявності юридичних складових сукупності певних умов, а саме: перебування в зареєстрованому шлюбі або у фактичних шлюбних відносинах після розірвання шлюбу, непрацездатність одного з членів подружжя, потреба в матеріальній допомозі, нижчий від прожиткового рівень матеріального забезпечення.

Відповідно до ч.2 ст. 84 Сімейного кодексу України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років.

Статтею 75 Сімейного кодексу України передбачено, що дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є особою з інвалідністю I, II чи III групи. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. Права на утримання не має той із подружжя, хто негідно поводився у шлюбних відносинах, а також той, хто став непрацездатним у зв`язку із вчиненням ним умисного кримінального правопорушення, якщо це встановлено судом. Той із подружжя, хто став непрацездатним у зв`язку з протиправною поведінкою другого з подружжя, має право на утримання незалежно від права на відшкодування шкоди відповідно до Цивільного кодексу України.

Однією із умов закону стосовно надання права на утримання дружини є змога чоловіка таку матеріальну допомогу надавати.

Постановою Верховного суду України від 28.02.2018 року у справі №130/2233/15-ц зазначено, що тягар доказування можливості платника надавати матеріальну допомогу покладається на позивача.

Втім, позивачем не надано жодних доказів на підтвердження наявності обставин, які були б підставою для задоволення позовних вимог в частині стягнення аліментів на її утримання, не підтверджено можливості відповідача надавати їй матеріальну допомогу.

Отже, позов в частині стягнення аліментів на утримання дружини задоволенню не підлягає.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, зокрема, позивачі у справах про стягнення аліментів, а тому, згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України та ст. 4 Закону України "Про судовий збір" , з відповідача слід стягнути в дохід держави судовий збір в сумі 1 211,20 грн.

Керуючись ст. 141, 263 - 265, 279, 280, 354, 430 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання малолітнього сина та дружини задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 4000 грн. щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 12 грудня 2024 року, до досягнення дитиною повноліття.

Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 в дохід держави судовий збір в розмірі 1 211 гривні 20 копійок.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте Жовтневим районним судом міста Дніпропетровська за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Заочне рішення суду може бути оскаржено позивачем та третіми особами протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя О.О. Куць