Номер провадження: 22-ц/813/328/25
Справа № 523/7926/16-ц
Головуючий у першій інстанції Кисельов В. К.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.02.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Громіка Р.Д., Дришлюка А.І.,

при секретарі: Узун Н.Д.,

за участю: представника ОСОБА_1 адвоката Дідик С.В. та

представника ОСОБА_2 адвоката Коваль Л.Є.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Кічук Ірини Геннадіївни в інтересах ОСОБА_3 , правонаступником якої є ОСОБА_1 , на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 20 серпня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ земельної ділянки та припинення права спільної сумісної власності та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ земельної ділянки та припинення права спільної сумісної власності, -

в с т а н о в и в:

У червні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ земельної ділянки та припинення права спільної сумісної власності.

В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що вона на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 15.12.1992 є власником 67/100 частин жилого будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 та складається із однієї кам`яної будівлі літ. «Б» житловою площею - 43,8 кв.м з надвірними господарчими спорудами: «А» - літня кухня, «Г, 3» - вбиральня, «Ж, Д, К, И, Л» - сараї, №1-6 - огородження, І мощення.

У її користуванні в житловому будинку літ. «Б» знаходяться приміщення 1-1 площею 6,4 кв.м, 1-2 площею 8,4 кв.м, 1-3 площею 1,1 кв.м, 1-4 площею 0,8 кв.м, 1-5 площею 17,4 кв.м, 1-6 площею 11,0 кв.м, 1-7 площею 6,3 кв.м, 1-8 площею 12,3 кв.м, 1-9 площею 19,6 кв.м, 1-10 площею 17,7 кв.м, літні кухні літ. «И», А, убиральня літ. «З», сарай літ. «Ж», І, III - вимощення, огорожа.

Її синові (відповідачу) ОСОБА_2 належить 33/100 частин зазначеного будинку з надвірними господарчими будівлями та спорудами на підставі договору дарування від 11.03.1989, посвідченого нотаріусом Восьмої Одеської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за №1-1247.

В користуванні ОСОБА_2 із житлового будинку літ. «Б» знаходилась одна житлова кімната площею 21 кв.м.

На підставі рішення Одеської міської ради народних депутатів від 13.11.2002 за №721-XXIV їй та відповідачу ОСОБА_2 було видано державний акт на право приватної власності на землю серії Р1 №453236, відповідно до якого їм у спільну сумісну власність було виділено земельну ділянку площею 0,654 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Між сторонами була домовленість щодо користування зазначеною земельною ділянкою згідно ідеальних часток.

Однак, наразі відповідач перешкоджає їй у користуванні частиною земельної ділянки, встановив огорожу з примиканням до її частини будинку, у зв`язку із чим вона позбавлена у повній мірі реалізовувати своє право на користування і розпорядження належною їй земельною ділянкою.

Вважає, що вона має право на земельну ділянку відповідно до її частини у домоволодінні, а саме в розмірі 67/100 частин від 0,0654 га.

Посилаючись на викладене, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, ОСОБА_3 просила:

- провести поділ земельної ділянки площею 0,0654 га, кадастровий номер :20:008:0009, що є об`єктом спільної сумісної власності, виділивши їй у власність земельну ділянку площею 443,6 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, відповідно до Схеми границі, наведеній у графічному додатку №3 Висновку №01/10/16 від 20.02.2017 судової будівельно-технічної експертизи;

- припинити право спільної сумісної власності на земельну ділянку, площею 0,0654 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

У вересні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про поділ земельної ділянки та припинення права спільної сумісної власності.

В обґрунтування зустрічного позову посилався на те, що він є власником 33/100 частин будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 11.03.1989, посвідченого нотаріусом Восьмої Одеської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за №1-1247.

У його користуванні із житлового будинку літ. «Б» знаходилась одна житлова кімната площею 21 кв.м.

В 2004 році ОСОБА_2 зруйнував кімнату площею 21 кв.м, що була частиною житлового будинку літ. «Б» та побудував житловий будинок літ. «М».

На підставі рішення Одеської міської ради народних депутатів від 13.11.2002 за №721-XXIV, йому та ОСОБА_3 було видано державний акт на право приватної власності на землю серії Р1 №453236, відповідно до якого їм було виділено у спільну сумісну власність земельну ділянку площею 0,654 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Вважає, що кожному із співвласників належить по 1/2 частині земельної ділянки.

Вказує, що загальна площа земельної ділянки складає 0,0654 кв.м, тому кожному співвласнику повинна належати земельна ділянка площею по 327 кв.м.

Домовленості із ОСОБА_3 щодо володіння та користування земельною ділянкою мирним шляхом досягти не вдалося.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_2 просив:

- провести поділ земельної ділянки площею 0,0654 га, кадастровий номер :20:008:0009, що є об`єктом спільної сумісної власності, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, виділивши йому у власність земельну ділянку площею 0,0327 га.

- припинити право спільної сумісної власності на земельну ділянку, площею 0,0654 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 20 серпня 2019 року первісний позов ОСОБА_3 , а також зустрічний позов ОСОБА_2 , було залишено без задоволення в повному обсязі (т. 1 а.с. 245-248).

17 вересня 2019 року адвокат Кічук Ірина Геннадіївна в інтересах ОСОБА_3 , правонаступником якої є ОСОБА_1 , оскаржила рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 20 серпня 2019 року в апеляційному порядку.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, правонаступником ОСОБА_3 є її спадкоємець за заповітом ОСОБА_1 , про що свідчить Довідка приватного нотаріуса Гарської В.В. щодо надання відомостей стосовного спадкоємців по спадковій справі.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 31 серпня 2021 року залучено ОСОБА_1 до участі у справі у якості правонаступника ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Постановою Одеського апеляційного суду від 15 лютого 2022 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 (правонаступником якої є ОСОБА_1 ) залишено без задоволення, рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 20 серпня 2019 року залишено без змін.

Адвокат Дідик Світлана Валеріївна в інтересах ОСОБА_1 оскаржила рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 20 серпня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 15 лютого 2022 року в касаційному порядку.

Постановою Верховного Суду у справі №523/7926/16 (провадження №61-4083св22) від 07 грудня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником адвокатом Дідик С.В., задоволено частково, постанову Одеського апеляційного суду від 15 лютого 2022 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 , правонаступником якої є ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 про поділ земельної ділянки та припинення права спільної сумісної власності скасовано, справу в цій частині позовних вимог направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі адвокат Кічук Ірина Геннадіївна в інтересах ОСОБА_3 , правонаступником якої є ОСОБА_1 ,просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 , та в цій частині ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Апелянт зазначає, що обставинами, які мають істотне значення для даної справи, є щільна забудова спірної земельної ділянки, а також користування, протягом тривалого часу, співвласниками будинку наступними частинами земельної ділянки: ОСОБА_3 - площею 443,6 кв.м ОСОБА_2 площею 210, 33 кв.м, обидві земельні ділянки мають окремі входи-виїзди на різні вулиці (т. 1 а.с. 252-254).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі та у відзиві представника позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 ОСОБА_4 , на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга адвоката Кічук Ірини Геннадіївни в інтересах ОСОБА_3 , правонаступником якої є ОСОБА_1 , підлягає задоволенню за таких підстав.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За таких підстав перегляду в апеляційному порядку підлягає рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 20 серпня 2019 року в частині відмови у задоволенні первісного позову ОСОБА_3 , правонаступником якої є ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 про поділ земельної ділянки та припинення права спільної сумісної власності.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

За загальними правилами статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, а також право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини першадруга статті 319 ЦК України).

За змістом статті 86 Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності в Україні охороняється законом. Відносини власності регулюються Законом України від 07 лютого 1991 року № 697-ХІІ «Про власність» (далі - Закон № 697-ХІІ), цим Кодексом, іншими законодавчими актами.

Аналогічні положення містять пункти 1, 2 статті 2 Закону № 697-ХІІ (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

За пунктом 3 статті 2 Закону №697-ХІІ кожен громадянин в Україні має право володіти, користуватися і розпоряджатися майном особисто або спільно з іншими.

Власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (пункти 1, 3 статті 4 Закону №697-ХІІ).

Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння, і відшкодування завданих цим збитків (пункт 2 статті 48 Закону №697-ХІІ).

Відповідно до пункту 1 статті 51 цього Закону громадянин не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку поза його волею інакше, як на підставі рішення суду, у випадках, передбачених законодавчими актами України.

Згідно статті 14 цього Закону громадяни набувають право власності на земельні ділянки у разі: одержання їх у спадщину; одержання частки землі у спільному майні подружжя; купівлі-продажу, дарування та обміну.

Законодавчими актами України може бути встановлено спеціальний порядок набуття права власності громадянами на окремі види майна, а також види майна, що не може перебувати у власності громадян (пункт 4 статті 13 Закону № 697-ХІІ).

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено і в статтях 316, 317, 319 ЦК України, який набув чинності з 01 січня 2004 року, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом власник самостійно користується, володіє та розпоряджається своїм майном. Володіння та розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Статтею 355 ЦК України встановлено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України).

Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю (частина перша статті 368 ЦК України).

У відповідності до частини першої, другої статті 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 15.12.1992, посвідченого нотаріусом Восьмої Одеської державної нотаріальної контори та зареєстрованого за №1-4501, належить 67/100 частин жилого будинку, що знаходиться у АДРЕСА_1 та складається з однієї кам`яної будівлі літ. «Б» житловою площею 43,8 кв.м з надвірними господарчими спорудами: «А» літня кухня, «Г, 3» вбиральня, «Ж, Д, К, И, Л» сараї, №1-6 огородження, І мощення.

В користуванні позивачки у житловому будинку літ. «Б» знаходяться приміщення: 1-1 площею 6,4 кв.м, 1-2 площею 8,4 кв.м, 1-3 площею 1,1 кв.м, 1-4 площею 10,8 кв.м, 1-5 площею 17,4 кв.м, 1-6 площею 11,0 кв.м, 1-7 площею 6,3 кв.м, 1-8 площею 12,3 кв.м, 1-9 площею 19,6 кв.м, 1-10 площею 17,7 кв.м, літні кухні літ. «И», А, убиральня літ. «З», сарай літ. «Ж», І, III - вимощення, огорожа.

ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 11.03.1989, посвідченого нотаріусом Восьмої Одеської державної нотаріальної контори та зареєстрованого за №1-1247, належить 33/100 частин зазначеного будинку.

В користуванні ОСОБА_2 із житлового будинку літ. «Б» знаходилась одна житлова кімната площею 21 кв.м.

У 2004 році ОСОБА_2 зруйнував кімнату площею 21 кв.м, що була частиною житлового будинку літ. «Б», та побудував житловий будинок літ. «М».

Право власності ОСОБА_2 на реконструйований об`єкт не зареєстровано.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 31 січня 2002 року звернулись із спільною заявою до Одеської міської Ради про передання їм у власність земельної ділянки площею 0,654 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Одеської міської Ради від 13.11.2002 за №721-XXIV було вирішено безоплатно передати у спільну сумісну власність ОСОБА_2 та ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,654 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі рішення Одеської міської Ради від 13.11.2002 за №721-XXIV ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був виданий державний акт на право приватної власності на землю серії Р1 №453236, відповідно до якого у ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності належить земельна ділянка площею 0,654 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

У відповідності до додатку до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 16.04.2013 спірна земельна ділянка площею 0,0654 га має кадастровий номер :20:008:0009.

Відповідно до висновку судової земельно-технічної експертизи від 20.02.2017, яка була проведена судовим експертом ПП «Бюро проектування та експертизи» Снігур С.Ю. встановлено, що земельна ділянка при домоволодінні по АДРЕСА_1 поділена між співвласниками на дві ізольовані частини. За існуючим порядком користування земельною ділянкою при домоволодінні в користуванні співвласників знаходяться у ОСОБА_3 земельна ділянка площею 443,6 кв.м; у ОСОБА_2 земельна ділянка площею 210,33 кв.м. Існуючий порядок користування земельною ділянкою при домоволодінні АДРЕСА_1 між співвласниками ОСОБА_3 та ОСОБА_2 практично відповідає їх ідеально нарахованим часткам 67/100 та 33/100 відповідно, при цьому невідповідність у 5,4 кв.м складає незначну похибку 0,8% (менше 1%). На земельній ділянці в користуванні ОСОБА_3 існує щільна забудова уздовж лівої бокової та задньої границь, а незабудованої частини ділянки, яка прилегла до огорожі по фасадній межі недостатньо для перерозподілу площі ділянки між співвласниками. У зв`язку із цим, варіанти розподілу земельної ділянки між співвласниками земельної ділянки по АДРЕСА_1 , виходячи з розміру кожного співвласника у земельній ділянці (по 1/2 частині) не пропонується.

Відповідно до висновку додаткової комплексної судової земельно-технічної та земельно-оціночної експертизи №17-6088/6423 від 22.12.2018, яка була проведена Одеським науково-дослідним інститутом судових експертиз, загальна фактична площа земельної ділянки АДРЕСА_1 складає 652 кв.м.

На розгляд суду експертом запропоновано один варіант розподілу земельної ділянки, який враховує фактичний порядок користування, що склався у співвласників домоволодіння та розподіл площі земельної ділянки відповідно до вказаних часток (67/100 та 33/100).

По варіанту розподілу земельної ділянки АДРЕСА_1 :

- співвласнику ОСОБА_3 пропонується виділити земельну ділянку площею 437 кв.м (67/100 частки) з приляганням до фасадної, лівої, правої та задньої зовнішніх меж ділянки. Вхід і в`їзд на ділянку особистого користування пропонується лишити існуючі в фасадній межі ділянки зі сторони Південної дороги.

- співвласнику ОСОБА_2 пропонується виділити земельну ділянку площею 215 кв.м (33/100), з приляганням до фасадної і правої зовнішніх меж ділянки. Вхід і в`їзд на ділянку особистого користування пропонується лишити існуючі в фасадній межі ділянки зі сторони Південної дороги.

Детально варіант розподілу земельної ділянки зображено графічно у додатку №3 до експертного висновку №17-6088/6423.

При цьому, експертами встановлено, що враховуючи дуже щільну забудову земельних ділянок, поділити земельну ділянку у рівних частках по 1/2 частки за кожним не виявляється можливим.

Згідно ч. 1 ст. 86 ЗК України земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність).

Відповідно до ч. 4 ст. 89 ЗК України співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків, установлених законом.

Частиною 5 ст. 89 ЗК України встановлено, що поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом.

Частиною 1 п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» №13 від 25 грудня 1996 року встановлено, що виходячи з того що порядок використання й розпорядження спільною земельною ділянкою визначається насамперед самими співвласниками жилого будинку залежно від розміру їх часток у спільній власності на будинок, суд відповідно до ст. 42 ЗК бере до уваги їх угоду з цього приводу при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, які пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на будинок і для яких ця угода також є обов`язковою. Це правило стосується й випадків, коли жилий будинок було поділено в натурі.

Частиною 3 п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» №13 від 25 грудня 1996 року встановлено, якщо до вирішення судом спору між співвласниками будинку про порядок використання земельної ділянки цей порядок ними не визначався, суду слід виходити з розміру їх часток у праві спільної власності на будинок, на час перетворення спільної сумісної власності у спільну часткову або на час виникнення останньої.

Враховуючи той факт, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись із спільною заявою до Одеської міської Ради про передання ним у власність земельну ділянку площею 0,654 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , а також отримали державний акт на право приватної власності на землю серії Р1 №453236, відповідно до якого у спільну сумісну власність ОСОБА_2 та ОСОБА_3 виділено земельну ділянку площею 0,654 кв.м, то сторони самостійно погодилась володіти та користуватись земельною ділянкою спільно, без визначення часток.

Суд також вважає, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мали можливість визначити порядок користування земельною ділянкою до приватизації земельної ділянки, проте цього не зробили. Отже можливо зробити висновок щодо сторони узгодили між собою порядок користування земельною ділянкою, яким визначили спільне користування земельною ділянкою.

Враховуючи той факт, що згідно ч. 5 ст. 89 ЗК України поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом, то в даному випадку необхідно також застосувати норми ЦК України.

Згідно ч. 2 ст. 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

На підставі викладеного, суд вважає, що оскільки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 фактично погодились на отримання у власність земельної ділянки у спільну сумісну власність без попереднього визначення порядку користування земельної ділянкою, то суд повинен виходити з рівності їх часток на земельну ділянку, тобто по 1/2 частки за кожним.

Згідно приписами ч. 2 ст. 356 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

В процесі розгляду справи представник ОСОБА_3 адвокат Кічук І.Г. пояснила, що ОСОБА_3 не має матеріальної можливості сплатити грошову компенсацію за частину земельної ділянки, яку вона додатково отримує, згідно висновку останньої експертизи. Вона також пояснила, що ОСОБА_3 згодна сплатити лише суму у розмірі 271 754 гривні, згідно висновків первинної експертизи. (а.с. 204)

В той же час, ОСОБА_2 згоден був отримати грошову компенсацію за частину земельної ділянки, згідно висновків останньої експертизи, тобто у розмірі 377 677 гривень. (а.с. 197)

На підставі викладеного, враховуючи, що позивачка ОСОБА_3 не виконала вимоги ч. 2 ст. 356 ЦПК України, то заявлені нею позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Враховуючи також, що згідно додаткової судової земельно-технічної та земельно-оціночної експертизи від 22.12.2018 встановлено, що поділити спірну земельну ділянку у рівних частках по 1/2 частки за кожним не виявляється можливим, то зустрічні позовні вимоги також не підлягають задоволенню.

Проте, з висновком суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні первісного позову погодитись неможливо, виходячи з наступного.

Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конституції Українив Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94, Серія A, №303-A, параграф 29).

Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).

Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Однак, в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та не надав правильної оцінки наявним у справі доказам.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.

Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Колегія суддів вважає, що позивачем ОСОБА_3 , правонаступником якої є ОСОБА_1 , доведено належним чином обґрунтованість підстав первісного позову, а саме, те, що відповідач перешкоджає їй у користуванні частиною земельної ділянки, встановив огорожу з примиканням до її частини будинку, у зв`язку із чим вона позбавлена у повній мірі реалізовувати своє право на користування і розпорядження належною їй земельною ділянкою. Тому вона має право на поділ спірної земельної ділянки та виділ їй у власність земельну ділянку відповідно до її частини у домоволодінні, а саме в розмірі 67/100 частин від 0,0654 га. Відповідач ОСОБА_2 не спростував підстави первісного позову.

Так, у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №509/4644/15-ц (провадження №61-11700св19) Верховний Суд зробив наступний правовий висновок: «При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

При вирішенні спору про встановлення порядку користування земельною ділянкою, визначаючи варіанти користування, суд повинен виходити з розміру часток кожного зі співвласників на нерухоме майно, наявності порядку користування земельною ділянкою, погодженого власниками або визначеного на підставі відповідного договору, оформленого у встановленому законом порядку. Якщо суд установить, що співвласники визначили порядок користування й розпорядження земельною ділянкою, для зміни якого підстав немає, він ухвалює рішення про встановлення саме такого порядку. Якщо ж погодженого або встановленого порядку користування земельною ділянкою немає, то суд установлює порядок користування земельною ділянкою з дотриманням часток кожного співвласника у нерухомому майні та забезпеченням вільного користування кожним зі співвласників належним йому майном.

При цьому, враховуючи принцип неподільності долі переходу нерухомого майна та земельної ділянки, на якій воно розташоване, необхідно зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке набуває особа».

Згідно із частиною 1 статті 417 ЦПК України, вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Так, переглядаючи в касаційному порядку постанову Одеського апеляційного суду від 15 лютого 2022 року, Верховний Суд у постанові від 07 грудня 2022 року у справі №523/7926/16 (провадження №61-4083св22) виходив з наступного:

«За положеннями статті 2 ЦК України земельні відносини регулюються земельним законодавством.

Відповідно до частин першої, другої статті 78 ЗК України (2001 року) право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Земельні ділянки є об`єктами права приватної власності (пункт 1 статті 13 Закону №697-ХІІ). Земельною ділянкою як об`єктом цивільних прав є частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами (стаття 79 ЗК України 2001 року).

У положеннях статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України (в редакціях, чинних як на час приватизації спірної земельної ділянки, так і на час виникнення спору між співвласниками) закріплений принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований (слідування юридичної долі земельної ділянки долі нерухомості, що на ній розташована). За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду.

Загальновизнана правова позиція щодо необхідності дотримання зазначеного принципу знаходить підтвердження у практиці Верховного Суду, проте не була застосована судами першої та апеляційної інстанції у цій справі, що призвело до ухвалення незаконних судових рішень.

Так, за частиною четвертою статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Вказана норма права узгоджується з приписами, викладеними у статті 377 ЦК України.

У справі, яка переглядається, встановлено, що на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 15.12.1992 ОСОБА_3 належить 67/100 частин жилого будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 11.03.1989 належить 33/100 частин зазначеного будинку.

Відповідно до висновку додаткової комплексної судової земельно-технічної та земельно-оціночної експертизи №17-6088/6423 від 22.12.2018, яка була проведена Одеським науково-дослідним інститутом судових експертиз, загальна фактична площа земельної ділянки АДРЕСА_1 складає 652 кв.м.

На розгляд суду експертом запропоновано один варіант розподілу земельної ділянки, який враховує фактичний порядок користування, що склався у співвласників домоволодіння та розподіл площі земельної ділянки відповідно до вказаних часток (67/100 та 33/100).

Детально варіант розподілу земельної ділянки зображено графічно у додатку №3 до експертного висновку №17-6088/6423 від 22.12.2018.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції на зазначене уваги не звернув та не врахував, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами, право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди з огляду на принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній об`єкту нерухомого майна.

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов передчасного висновку про відсутність правових підстав для задоволення первісного позову ОСОБА_3 , правонаступником якої є ОСОБА_1 »

При новому розгляді справи в апеляційному порядку з урахуванням вказаних вище вказівок, що містяться у постанові касаційної інстанції від 07 грудня 2022 року, колегія суддів виходить з наступного.

Встановлено, що Відповідно до висновку судової земельно-технічної експертизи від 20 лютого 2017 року, яка була проведена судовим експертом ПП «Бюро проектування та експертизи» Снігур С.Ю. встановлено, що земельна ділянка при домоволодінні по АДРЕСА_1 поділена між співвласниками на дві ізольовані частини. За існуючим порядком користування земельною ділянкою при домоволодінні в користуванні співвласників знаходяться у ОСОБА_3 земельна ділянка площею 443,6 кв.м; у ОСОБА_2 земельна ділянка площею 210,33 кв.м. Існуючий порядок користування земельною ділянкою при домоволодінні АДРЕСА_1 між співвласниками ОСОБА_3 та ОСОБА_2 практично відповідає їх ідеально нарахованим часткам 67/100 і 33/100 відповідно, при цьому невідповідність у 5,4 кв.м складає незначну похибку 0,8% (менше 1%). На земельній ділянці в користуванні ОСОБА_3 існує щільна забудова уздовж лівої бокової та задньої границь, а незабудованої частини ділянки, яка прилегла до огорожі по фасадній межі недостатньо для перерозподілу площі ділянки між співвласниками. У зв`язку із цим, варіанти розподілу земельної ділянки між співвласниками земельної ділянки по АДРЕСА_1 , виходячи з розміру кожного співвласника у земельній ділянці (по 1/2 частині) не пропонується.

Відповідно до висновку додаткової комплексної судової земельно-технічної та земельно-оціночної експертизи №17-6088/6423 від 22.12.2018, яка була проведена Одеським науково-дослідним інститутом судових експертиз, загальна фактична площа земельної ділянки АДРЕСА_1 складає 652 кв.м.

На розгляд суду експертом запропоновано один варіант розподілу земельної ділянки, який враховує фактичний порядок користування, що склався у співвласників домоволодіння та розподіл площі земельної ділянки відповідно до вказаних часток (67/100 та 33/100).

По варіанту розподілу земельної ділянки АДРЕСА_1 :

- співвласнику ОСОБА_3 пропонується виділити земельну ділянку площею 437 кв.м (67/100 частки) з приляганням до фасадної, лівої, правої та задньої зовнішніх меж ділянки. Вхід і в`їзд на ділянку особистого користування пропонується лишити існуючі в фасадній межі ділянки зі сторони Південної дороги.

- співвласнику ОСОБА_2 пропонується виділити земельну ділянку площею 215 кв.м (33/100), з приляганням до фасадної і правої зовнішніх меж ділянки. Вхід і в`їзд на ділянку особистого користування пропонується лишити існуючі в фасадній межі ділянки зі сторони Південної дороги.

Детально варіант розподілу земельної ділянки зображено графічно у додатку №3 до експертного висновку №17-6088/6423.

При цьому, експертами встановлено, що враховуючи дуже щільну забудову земельних ділянок, поділити земельну ділянку у рівних частках по 1/2 частки за кожним не виявляється можливим.

Отже, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами, право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди з огляду на принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній об`єкту нерухомого майна.

Таким чином, є законні підстави для проведення поділу земельної ділянки площею 0,0654 га, кадастровий номер :20:008:0009, що є об`єктом спільної сумісної власності, виділивши їй у власність земельну ділянку площею 443,6 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, відповідно до Схеми границі, наведеній у графічному додатку №3 Висновку №01/10/16 від 20.02.2017 судової будівельно-технічної експертизи, та припинення право спільної сумісної власності на земельну ділянку, площею 0,0654 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)

Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, роз`яснення Верховного Суду України, правові висновки Верховного суду, застосовуючи Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи вказані обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», колегія суддів дійшла висновку про те, що, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами, право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди з огляду на принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній об`єкту нерухомого майна. Отже, при проведенні поділу земельної ділянки площею 0,0654 га, кадастровий номер :20:008:0009, що є об`єктом спільної сумісної власності, позивачці необхідно виділити у власність земельну ділянку площею 443,6 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, відповідно до Схеми границі, наведеній у графічному додатку №3 Висновку №01/10/16 від 20.02.2017 судової будівельно-технічної експертизи, та припинити право спільної сумісної власності на земельну ділянку, площею 0,0654 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивачка за первісним позовом ОСОБА_3 , правонаступником якої є ОСОБА_1 , має право на захист свого права у випадку порушення його відповідачем, але у даному випадку в судовому засіданні позивачем доведено належним чином, що відповідач ОСОБА_2 порушив її права, тому у відповідності до статей 15, 16 ЦК України її право підлягає судовому захисту.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.

Тому, первісні позовні вимоги ОСОБА_3 , правонаступником якої є ОСОБА_1 , є законними, обґрунтованими й підлягають задоволенню в повному обсязі.

Порушення норм процесуального права, а саме, ст. ст. 12, 81, 264, 265 ЦПК України, та норм матеріального права, а саме, статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні первісного позову й ухвалення постанови, про задоволення первісного позову в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу адвоката Кічук Ірини Геннадіївни в інтересах ОСОБА_3 , правонаступником якої є ОСОБА_1 , задовольнити, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 20 серпня 2019 року в частині відмови у задоволенні первісного позову по справі за позовом ОСОБА_3 , правонаступником якої є ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ земельної ділянки та припинення права спільної сумісної власності, та прийняти в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 , правонаступником якої є ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 про поділ земельної ділянки та припинення права спільної сумісної власності, задовольнити.

Провести поділ земельної ділянки площею 0,0654 га, кадастровий номер :20:008:0009, що є об`єктом спільної сумісної власності, виділивши їй у власність земельну ділянку площею 443,6 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, відповідно до Схеми границі, наведеній у графічному додатку №3 Висновку №01/10/16 від 20.02.2017 судової будівельно-технічної експертизи.

Припинити право спільної сумісної власності на земельну ділянку, площею 0,0654 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 28 лютого 2025 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

А.І. Дришлюк