Справа № 346/1969/24
Провадження № 22-ц/4808/101/25
Головуючий у 1 інстанції Васильковський В. В.
Суддя-доповідач Василишин Л. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючої (суддя-доповідач): Василишин Л. В.,

суддів: Пнівчук О. В., Томин О. О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скарг у ОСОБА_1 на рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 21 жовтня 2024 року, ухвалене в складі судді Васильковського В. В. в місті Коломиї, у справіза позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2024 року ТОВ «Діджи Фінанс» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивований тим, що 14 квітня 2016 року ПАТ «Банк Михайлівський» та ОСОБА_1 уклали угоду № 200503329 щодо кредитування (кредитний договір). Відповідно до укладеного договору банк надав позичальнику у користування кредитні кошти в розмірі 18 527,92 грн з встановленим строком користування з 14 квітня 2016 року по 14 квітня 2019 року, а відповідачка зобов`язалася повернути отримані кошти у встановлений в кредитному договорі строк та сплатити відсотки за користування кредитними коштами.

20 липня 2020 року ТОВ «Діджи Фінанс» набуло право вимоги за кредитними договорами, укладеними з позичальниками ПАТ «Банк Михайлівський», на підставі договору № 7_БМ від 20 липня 2020 року, укладеному за результатами публічних торгів (аукціону) лоту № GL16N618071, проведеного 15 червня 2020 року, що підтверджено постановою Північного апеляційного господарського суду від 01 липня 2021 року у справі № 910/11298/16 відповідно до якої ТОВ «Діджи Фінанс» визнано єдиним та належним кредитором за кредитними договорами, укладеними з позичальниками ПАТ «Банк Михайлівський». Отже, банк, правонаступником якого є позивач, виконав свої зобов`язання за кредитним договором належним чином, в той же час відповідачка порушила умови кредитного договору щодо повернення кредитних коштів та сплати відсотків за користування кредитними коштами.

Станом на 21 березня 2024 року загальний розмір заборгованості відповідачки перед позивачем за кредитним договором становить 51894,65 грн, сума збитків з урахуванням 3 % річних 4 678,11 грн, сума збитків інфляційних втрат за несвоєчасне виконання кредитних зобов`язань 21 614,14 грн. Разом заборгованість становить 78 186,90 грн.

Враховуючи викладене, товариство просило суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за договором № 200503329 від 14 квітня 2016 року у загальному розмірі 78 186, 90 грн, яка складається з: суми заборгованості 51894,65 грн, суми інфляційних втрат 21614,14 грн, суми 3 % річних 4678,11 грн, а також судові витрати.

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду

Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 21 жовтня 2024 року позов задоволено.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Діджи Фінанс» заборгованість за договором № 200503329 від 14 квітня 2016 року у розмірі 78186,90 грн, судовий збір у розмірі 2422,40 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 3000 грн.

Рішення суду мотивоване тим, що надані позивачем докази у їх сукупності підтверджують факт виникнення кредитних зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором № 200503329 від 14 квітня 2016 року, а також невиконання останньою взятих на себе зобов`язань за ним, що призвело до виникнення у неї заборгованості, яка підлягає стягненню в судовому порядку.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи апеляційної скарги

ОСОБА_1 на рішення суду подала апеляційну скаргу, в якій посилається на неправильне дослідження та оцінку доказів, порушення судом норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку щодо надання позивачем доказів на підтвердження укладення 14 квітня 2016 року між ПАТ «Банк Михайлівський» та нею угоди № 200503329 щодо кредитування, оскільки зі сторони товариства заява підписана ОСОБА_2 , право підпису якої та повноваження встановити неможливо, так як у матеріалах справи відсутня довіреність ПАТ «Банк Михайлівський» на уповноваження цієї особи укладати кредитні правочини та/або вчиняти інші дії. Водночас суд першої інстанції ухвалою від 11 липня 2024 року серед іншого постановив витребувати оригінал довіреності ПАТ «Банк Михайлівський», якою товариство доручило Ратушняк Н. В. (або іншій особі) укласти (підписати) кредитний правочин № 200503329 від 14 квітня 2016 року та/або вчинити інші дії. Однак ухвала суду у зазначеній частині позивачем виконана не була. Апелянтка звертає увагу суду на те, що відповідно до частини першої статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредитору документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Враховуючи, що судом не встановлено повноважень Ратушняк Н. В. на підписання спірного кредитного договору такий слід вважати таким, що не вчинений.

Крім того, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, яким чином ПАТ «Банк Михайлівський» прийняло (акцептувало) пропозицію (оферту) відповідачки укласти кредитний договір від 14 квітня 2016 року № 200503329.

Також апелянтка зазначає, що надані позивачем виписки по рахунку та розрахунок заборгованості не є достовірними, належними та допустимими доказами у справі, та, як наслідок, мають бути виключені із числа доказів. Так, виписки надані позивачем лише за період після 23 травня 2016 року, у той же час, як договір нібито укладено 14 квітня 2016 року та такі мали би бути сформовані Фондом гарантування вкладів фізичних осіб. Водночас наданий позивачем розрахунок заборгованості не містить підпису, печатки, відомостей про виконавця та дату його складання, а тому висновок суду першої інтонації, що позивач довів розмір боргу на дату подання позову є помилковим. Просить врахувати, що відповідно до сталої практики Верховного Суду, єдиними письмовими доказами, що можуть доводити отримання грошових коштів та наявність заборгованості є оригінали первинних фінансово-господарських документів (постанови Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891/15-ц, від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 та від 28 жовтня 2020 року у справі № 760/7792/14-ц).

Крім того, апелянтка вказує, що в матеріалах справи відсутні й достовірні докази відступлення права вимоги. Жодних повідомлень про відступлення права грошової вимоги за спірним кредитним договором вона ані від позивача, ані від ПАТ «Банк Михайлівський» не отримувала, докази того, що їй таке повідомлення надсилалося матеріали справи не містять. Єдиний доказ на підтвердження факту відступлення, який є в матеріалах справи це Витяг з додатку № 1 до договору факторингу № 7_БМ із відступленням пра вимоги за кредитними договорами від 20 липня 2020 року. Однак, такий витяг виготовлено самим позивачем, оскільки на ньому є тільки підпис директора та печатка ТОВ «Діджи Фінанс», а тому, враховуючи, що такий доказ створено зацікавленою особою самостійно із порушенням принципів неналежного доказування обставин (фактів), його не можна вважати належним та допустимим. Суд ухвалою від 11 липня 2024 року витребовував у позивача оригінал Реєстру відступлених прав вимоги за договором про відступлення прав вимоги від 20 липня 2020 року № 7_БМ, але позивач ухвалу суду в цій частині не виконав.

Апелянтка також не погоджується із висновком суду першої інстанції про стягнення із неї інфляційних втрат та штрафних санкцій, оскільки такі за своєю природою є похідними від вимоги про стягнення основної суми (тіла) кредиту та нарахованих відстоків. Оскільки позивач не надав достатніх та належних доказів надання коштів у кредит, то нарахування інфляційних витрат та 3 % річних є неприпустим.

В обгрунтування порушення судом норм процесуального права апелянтка вказує на те, що суд спочатку ухвалив витребувати у позивача низку документів, ухвала суду позивачем не була виконана в повному обсязі, однак незважаючи на це суд ухвалив рішення у справі, у якому навіть не згадав про таке невиконання. Також суд першої інстанції проігнорував позицію судів вищих інстанцій в аналогічних справах та особливості доказування в кредитних спорах, які полягають у тому, що фінансова установа (кредитодавець) зобовязаний надати докази, які безспірно свідчать про отримання спірних грошових коштів позичальником.

На підставі викладеного, апелянтка просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ТОВ «Діджи Фінанс» відмовити в повному обсязі.

Позиція інших учасників справи

ТОВ «Діджи Фінанс» своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалося, що відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Позиція Івано-Франківського апеляційного суду

Відповідно до частин 1, 3 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, судове засідання не проводиться.

Враховуючи категорію справи та ціну позову в цій справі (78186,90 грн), розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно з статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Фактичні обставини справи

14 квітня 2016 року між ПАТ «Банк Михайлівський» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір у формі заяви (оферти) № 200503329 про надання кредиту у сумі 18527,92 грн строком на 1095 днів (з 14 квітня 2016 року по 14 квітня 2019 року) на умовах, викладених у заяві та Умовах надання та обслуговування кредитів ПАТ «Банк Михайлівський» (а.с. 108-109, 197, том 1).

Цього ж дня ОСОБА_1 підписала анкету № 2657170 (а.с. 110, том 1), графік платежів (а.с. 113, том 1), довідку про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість споживчого кредиту, якою визначено суму та мету кредиту, строк його повернення, обсяг щомісячного платежу, проценту ставку за кредитом, порядок повернення кредиту тощо (а.с. 114, 198, том 1).

Відповідно до розрахунку суми заборгованості за кредитним договором № 200503329 від 14 квітня 2016 року, сума за договором з 21 березня 2021 року до 21 березня 2024 року становить 51 894,65 грн; сума інфляційних витрат 21 614,14 грн; сума 3 % 4 678,11 грн (а.с. 45-46, том 1).

20 липня 2020 року ПАТ «Банк Михайлівський» та ТОВ «Діджи Фінанс» за результатами відкритих торгів (аукціону), оформлених Протоколом електронного аукціону № UA-EA-2020-06-09-000032-b від 15 червня 2020 року, уклали договір № 7_БМ про відступлення прав вимоги, за яким банк відступив новому кредитору належні банку, а новий кредитор набув право вимоги банку до позичальників та/або заставодавців (іпотекодавців) та/або поручителів та/або фізичних осіб, зазначених в Додатку № 1 до цього договору, включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників, за кредитними договорами (договорами про надання кредиту (овердрафту)) та/або договорами поруки та/або договорами поруки та/або договорами іпотеки (іпотечними договорами) та/або договорами застави, з урахуванням всіх змін, доповнень і додатків до них, згідно реєстру у Додатку № 1 до цього договору. Новий кредитор сплачує банку за права грошові кошти у сумі та у порядку, визначених цим договором (а.с. 103-106, том 1).

З Витягу Додатку № 1 до Договору № 7_БМ про відступлення прав вимоги від 20 липня 2020 року встановлено, що ПАТ «Банк Михайлівський» відступив ТОВ «Діджи Фінанс» право вимоги до боржника ОСОБА_1 за кредитним договором № 200503329 від 14 квітня 2016 року (загальний розмір заборгованості 51894,65 грн; розмір заборгованості за основним зобов`язанням 18010,54 грн; розмір заборгованості по нарахованих відсотках 33884,11 грн (а.с. 199-201, том 1).

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 01 липня 2021 року у справі № 910/11298/16 єдиним законним кредитором по відступлених договорах ПАТ «Банк Михайлівський» визнано ТОВ «Діджи Фінанс» (а.с. 14-37, том 1).

Відповідно до претензії від 19 грудня 2022 року ТОВ «Діджи Фінанс» повідомлено ОСОБА_1 , що товариство є правонаступником ПАТ «Банк Михайлівський» та що їй необхідно сплатити заборгованість за кредитним договором на загальну суму 51894,65 грн. Доказів надсилання ОСОБА_1 , а також доказів отримання нею вказаної претензії матеріали справи не містять (а.с. 43-44, том 1).

Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

У частині першій статті 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтями 628, 629 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, а сам договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, до яких закон відносить умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

За статтями 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

За загальним правилом заміна кредитора у зобов`язанні не вимагає згоди на це боржника, якщо інше не передбачено законом або договором.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною другою статті 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Суд першої інстанції встановив, що 14 квітня 2016 року ПАТ «Банк Михайлівський» та ОСОБА_1 уклали угоду № 200503329 щодо кредитування (кредитний договір), за якою банк надав позичальнику у користування кредитні кошти в розмірі 18527,92 грн зі сплатою відповідних відсотків, з встановленим строком користування з 14 квітня 2016 року по 14 квітня 2019 року.

Надані позивачем виписки по особовим рахункам підтверджують належне виконання банком своїх зобов`язань за договором, а саме факт перерахування коштів ОСОБА_1 . Остання вказаний факт не спростувала, а також не надала доказів, які би підтверджували повернення нею кредиту. За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про невиконання відповідачкою зобов`язань за кредитним договором та утворення у неї заборгованості за таким у сумі 51894,65 грн.Відповідачка доказів, які би давали суду підстави для встановлення іншого розміру заборгованості не представила та не спростувала поданий позивачем розрахунок заборгованості, а тому висновок суду першої інстанції у цій частині є обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги про те, що спірний кредитний договір є таким, що не вчинений, оскільки у матеріалах справи відсутня довіреність на підтвердження обсягу повноважень Ратушняк Н. В. на підписання договору від імені первісного кредитора, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вони базуються виключно на припущеннях. Підписання кредитного договору відповідачкою свідчить про те, що у неї були відсутні сумніви щодо повноважень представника ПАТ «Банк Михайлівський» на укладення такого договору. Ба більше, жодна норма законодавства не передбачає обов`язок первісного кредитора передати новому кредитору документи, які підтверджують повноваження представника на підписання договору, а тому відсутність такого документа у матеріалах справи не може слугувати підставою для відмови у задоволенні позовних вимог у цій справі.

Крім того, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги щодо відсутності у матеріалах справи доказів на підтвердження факту прийняття оферти (акцепту) ПАТ «Банк Михайлівський» на укладення кредитного договору № 200503329 від 14 квітня 2016 року, оскільки відповідно до заяви № 200503329, в якій ОСОБА_1 висловила свою пропозицію укласти договір, прийняття банком оферти будуть дії банку по наданню кредиту, а також дії банку по відкриттю рахунку картки. Тобто прийняття пропозиції на укладення кредитного договору відбулося не шляхом підписання певного документа, а шляхом вчинення певний дій, що узгоджується із нормами чинного законодавства, а тому, враховуючи, що наявні у матеріалах справи докази підтверджують факт перерахунку грошових коштів ПАТ «Банк Михайлівський» відповідачці та факт відкриття їй рахунку, колегія суддів вчергове зазначає про належне укладення сторонами кредитного договору № 200503329.

Також колегія суддів уважає за необхідне зазначити, що факт неповідомлення боржника про уступку права вимоги новому кредитору за умови невиконання боржником грошового зобов`язання не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язань, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині не заслуговують на увагу.

Апеляційний суд відхиляє й доводи апеляційної скарги про відсутність у справі доказів відступлення права вимоги на користь позивача, оскільки вказані обставини підтверджуються витягом з реєстру договорів, права вимоги за якими відступаються, та боржників за такими договорами. Сам реєстр підписано представниками як ПАТ «Банк Михайлівський», так і ТОВ «Діджи Фінанс», а також скріплено печатками юридичних осіб. Будь-які сумніви у достовірності зазначеного доказу судом не встановлено. Водночас неможливість надати вказаний документ у повному обсязі, представником позивача належним чином обґрунтовано і така обставина узгоджується із нормами частини другої статті 95 ЦПК України, яка передбачає можливість сторін подавати засвідчений витяг з документа.

Разом з тим, колегія суддів уважає помилковим висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідачки трьох процентів річних та інфляційних втрат на користь позивача.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).

Звертаючись до суду із позовом, ТОВ «Діджи Фінанс», окрім самої суми заборгованості за кредитним договором, просило стягнути з ОСОБА_1 також інфляційні втрати у сумі 21614,14 грн та 3 % річних у сумі 4678,11 грн за період з 21 березня 2021 року до 21 березня 2024 року.

Суд першої інстанції у зазначеній частині вимоги позову задоволив, однак на думку апеляційного суду, в спірному випадку відсутні підстави для стягнення з відповідачки на користь позивача трьох процентів річних та інфляційних втрат, з огляду на таке.

Так, пунктом 1 статті 1 Закону України від 16 червня 2020 року № 691-ІХ «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19», який набрав чинності 04 липня 2020 року, внесено зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України та доповнено його пунктом 15 такого змісту: «У разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення».

Отже, у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення (пункт 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України).

Тлумачення пункту 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється: в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину в договорах, на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від обов`язку сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку (штраф, пеню) за таке прострочення. Законодавець на рівні акта цивільного законодавстві (пункт 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України) передбачив спеціальний випадок звільнення від обов`язку позичальника сплатити неустойку (штраф, пеню). Такий обов`язок припиняється без його виконання.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на усій території України було установлено карантин, який неодноразово продовжувався.

Із 21 січня 2022 року до 23 лютого 2022 року включно карантин не завершився, про що свідчить постанова Кабінету Міністрів України від 15 грудня 2021 року № 1336, якою він був продовжений до 31 березня 2022 року.

Верховний Суд у постанові від 06 листопада 2024 року у справі № 201/9121/22 заначив: «Тобто з огляду на приписи пункту 15 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, постанови Кабінету Міністрів України, якими з 12 березня 2020 року установлено на всій території України карантин, що діяв протягом всього періоду, за який нараховуються три проценти річних та пеня, суди помилково не застосували вказані норми права та дійшли необґрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_2 суми трьох процентів річних та пені за період з 21 січня 2022 року до 23 лютого 2022 року включно, що є безпідставним та таким, що суперечить нормам матеріального права».

Отже, нарахування інфляційних втрат та 3 % річних, які є особливою мірою відповідальності за невиконання зобов`язання, з 12 березня 2020 року до 23 лютого 2022 року є таким, що не відповідає нормам матеріального права.

Далі, вирішуючи питання щодо періоду прострочення боржника, за який можуть бути нараховані три проценти річних та інфляційні втрати за період з 24 лютого 2022 року, суд першої інстанції не врахував, що Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який на цей час триває.

Згідно з пунктом 18 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Отже, враховуючи вказані положення закону, задоволення судом вимог у вказаній частині також не узгоджується із нормами матеріального права.

Згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, рішення суду в частині стягнення з відповідачки трьох процентів річних та інфляційних втрат необхідно скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у їх задоволенні, а у решті рішення суду залишити без змін.

Розподіл судових витрат

Статтею 382 ЦПК України передбачено, що постанова суду апеляційної інстанції складається, в тому числі із розподілу судових витрат.

Відповідно до частин першої-другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

З огляду на висновок щодо часткового задоволення апеляційної скарги, в результаті чого розмір задоволених позовних вимог складає 66,37 %, розподіл судового збору у суді першої інстанції, підлягає зміні: з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору за подання позову в суді першої інстанції в сумі 1607,74 грн (пропорційно розміру задоволених позовних вимог 2422,40*66,37%). У свою чергу з позивача на користь відповідачки підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 1527,47 грн (тобто в частині вимог, у задоволенні яких відмовлено 4542*33,63%).

Згідно з частинами десятою, тринадцятою статті 141 ЦПК України, при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, враховуючи покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд уважає за необхідне стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Діджи Фінанс» 80,27 грн судового збору (1607,74 грн 1527,47 грн).

Керуючись статтями 374, 375, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити частково.

Рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 21 жовтня 2024 року в частині стягнення з ОСОБА_1 трьох процентів річних та інфляційних втрат скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат у сумі 21614,14 грн та 3 % річних у сумі 4678,11 грн, у зв`язку з невиконання кредитного договору № 200503329 від 14 квітня 2016 року, за період з 21 березня 2021 року до 21 березня 2024 року, відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Розподіл судових витрат в суді першої інстанції змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» 80,27 грн судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і в касаційному порядку оскарженню не підлягає, а у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя-доповідач: Л. В. Василишин

Судді: О. В. Пнівчук

О. О. Томин