Справа № 211/7332/24
Провадження № 2/211/502/25
Р і ш е н н я

і м е н е м У к р а ї н и

24 лютого 2025 року Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Ткаченко С.В.,

за участю секретаря судового засідання - Бірж Д.В.,

за участі позивача ОСОБА_1 , представника позивача адвоката Бордунової І.О., представника Виконавчого комітету Довгинцівської районної в місті ради Таборовець Н.В., представника Служби у справах дітей Виконавчого комітету Довгинцівської районної в місті ради Фігурної Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі в загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Департаменту розвитку інфраструктури міста Виконавчого комітету Криворізької міської ради, Виконавчого комітету Довгинцівської районної в місті ради, третя особа Служба у справах дітей Виконавчого комітету Довгинцівської районної в місті ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 та просить суд визнати ОСОБА_2 та її неповнолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з тривалою їх відсутністю за місцем реєстрації без поважних причин. В обґрунтування вимог позивачем зазначено, що на підставі ордеру № 181 від 16.03.1977 її родині із чотирьох осіб (в тому числі її матері, брату та сестрі) було надано право на зайняття спірною квартирою. Брат та мати померли, сестра знята з реєстраційного обліку, тому з набуттям права уповноваженого наймача вона зареєструвала у вказаному приміщенні як членів сім`ї своїх доньку ОСОБА_2 та онуку ОСОБА_3 . Однак 13 березня 2019 року відповідачка разом з донькою виїхала за кордон на постійне місце проживання до РФ, однак із реєстрації місця проживання в м. Кривому Розі разом з дитиною не знімались. Відповідачка вийшла заміж та народила ще одну дитину за кордоном, однак після повномасштабного вторгнення спілкування з нею припинилось, місце проживання доньки та онуки їй не відоме, а тому вважає, що свідома поведінка відповідача свідчить про втрату нею інтересу до спірного житлового приміщення. ОСОБА_2 не приймає участі у спільному побуті, у виконанні поточного ремонту житла, забрала особисті речі, за період відсутності не сплачує комунальні та експлуатаційні витрати на утримання житла, що покладає на неї, позивача, надмірний тягар по їх сплаті. 10.10.2024 сталося пряме попадання ракетою у її будинок , житло наразі непридатне для проживання , але підлягає відновленню. Після відбудови житла вона має намір набути у власність спірну квартиру шляхом приватизації, але наявність зареєстрованих осіб, які не використовують вказане житло для проживання та не можуть надати згоду на приватизацію, унеможливлюють цей процес. Тому на підставі ст. 65, 71, 72, 107 ЖК України просить вимоги задовольнити.

Ухвалою суду від 03 грудня 2024 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження, призначено по справі підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 06 січня 2025 року за клопотанням представника позивача витребувано від Адміністрації Державної прикордонної служби України інформації про час, дату, підстави перетину державного кордону України, пункт пропуску, через який здійснювався перетин державного кордону, іноземну країну, в яку здійснювалось прямування у напрямку з України та зворотному напрямку, громадян України, ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у період з 13.03.2019 року по теперішній час.

Ухвалою суду від 14 січня 2025 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті. Встановлено загальний порядок з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та загальний порядок дослідження доказів, якими вони обґрунтовуються.

У судовому засіданні позивач та її представник адвокат Бордунова І.О. наполягають на задоволенні позовних вимог з підстав викладених у позовній заяві. ОСОБА_1 додала, що відповідач з дочкою виїхали до рф і з початком повномаштабного вторгнення вони взагалі не спілкуються, де вони знаходяться їй не відомо.

Представник відповідача Виконавчого комітету Довгинцівської районної у місті ради Таборовець Н.В. позовні вимоги підтримала пояснивши, що дійсно у будинок, в якому проживає позивач влучила ракета, житло не придатне для проживання, позивач має право на отримання компенсації, однак не може реалізувати своє право оскільки реєстрація відповідачів не дає можливості приватизувати житло.

Представник третьої особи Служби у справах дітей виконкому Довгинцівської районної у місті ради Фігурна Л.М. проти задоволення позову заперечувала з підстав викладених у поясненнях.

Згідно письмових пояснень , зазначено про незгоду з позовними вимогами, оскільки малолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 не може самостійно визначати своє місце проживання, а отже факт її не проживання у жилому приміщенні не вважається підставою для визнання її такою, що втратила право користування житлом. У результаті розгляду матеріалів справи також не було встановлено факту набуття (чи не набуття) малолітньою ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 права власності або права користування іншим житловим приміщенням. Зазначено, що несплата батьками дітей комунальних послуг, також не вважається підставою для визнання дитини такою, що втратила право користування жилим приміщенням, оскільки на підставі ст. 156 ЖК України участь у таких витратах повинні брати лише повнолітні члени сім`ї. Тому вважають, що визнання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, не відповідає її інтересам та призведе до звуження обсягу її житлових прав.

Відповідач ОСОБА_2 не повідомила причини неявки, відзиву на позов не подала.

Представник відповідача Департаменту розвитку інфраструктури міста Виконавчого комітету Криворізької міської ради в особі директора Карого І.О. звернувся до суду із заявою про розгляд справи за відсутності представника, при винесенні рішення покладається на розсуд суду.

Згідно частини восьмої статті 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Вислухавши сторони дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Як встановлено судом та підтверджується письмовими доказами, на підставі ордеру на житлове приміщення № 181 від 16 березня 1977 року, ОСОБА_4 та членам її сім`ї ОСОБА_1 (дочка), ОСОБА_6 (дочка) та ОСОБА_7 (син) було надано в користування житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач ОСОБА_1 при укладенні шлюбу 03.09.1992 змінила дошлюбне прізвище « ОСОБА_1 ».

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_7 .

У вказаному помешканні, за відомостями Виконавчого комітету Довгинцівської районної в місті ради, зареєстровані крім позивача також відповідач ОСОБА_2 та її малолітня донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які, за даними акту, складеного 14 листопада 2024 року свідками ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 (без зазначення адреси їх проживання) та посвідченого головним інженером та майстром КП «Послуга», не проживають більше 5 років у квартирі АДРЕСА_2 .

За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Відповідно до статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до частини першої статті 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

У частині третій статті 71 ЖК України наведено випадки, у яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців.

Вичерпного переліку поважності причин не проживання в житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.

Згідно зі статтею 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Суд виходить з того, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності.

Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів.

При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності у жилому приміщенні понад зазначені у статті 71 ЖК України строки.

При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення.

Відповідний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 454/2025/15-ц.

У справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Стаття 8 Конвенції гарантує кожній особі право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача або членів його сім`ї (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), рішення від 02 грудня 2010 року) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Разом з тим, за нормами ч.4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

У справі, яка розглядається, ОСОБА_1 пред`явила позов про визнання відповідача ОСОБА_2 та її малолітньої доньки такими, що втратили право користування житловим приміщенням на підставі 71 та 72 ЖК України, у зв`язку з їх не проживанням в жилому понад встановлені законом строки без поважних причин.

Так, на обґрунтування заявлених вимог стороною позивача витребувано інформацію з Адміністрації Держприкордонслужби, яка на виконання ухвали суду від 06.01.2025 надала відомості щодо перетину 14.03.2019 ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 кордону України у напрямку виїзду.

Таким чином судом установлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідач ОСОБА_2 разом з малолітньою дочкою ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 з 2019 року не мешкають в спірній квартирі, оскільки з цього часу постійно мешкають за кордоном.

Оскільки належним чином повідомлена про дату слухання справи відповідач ОСОБА_2 відзиву на позов та доказів на його підтвердження, суду не надала, враховуючи, що цивільне судочинство згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України здійснюється на засадах змагальності сторін та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, так як відповідно до частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, беручи до уваги те, що відповідач ОСОБА_2 станом на дату розгляду справи не проживає у житловому приміщенні по АДРЕСА_1 без поважних причин понад строки, визначені статтею 71 ЖК України, суд вважає можливим визнати її такою, що втратила право користування цим житловим приміщенням.

Крім того, результат системного аналізу частини четвертої статті 29 ЦК України

дає підстави для висновку, що місцем проживання дитини віком до десяти років є місце проживання її батьків або одного з них, тому встановивши, що мати дитини ОСОБА_2 з якою проживає дочка, втратила право користування житлом, дитина також втрачає право на користування житловим приміщенням з дня вибуття її з цього житла.

Згідно частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з відсутністю вимоги позивача відшкодувати судові витрати, вони покладаються на позивача.

Керуючись статтями 317, 319, 391 ЦК України, статтями 60, 61 СК України, статтями. 10, 12,13, 141, 263, 265 ЦПК України,суд

УХВАЛИВ:

Задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - повністю.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , місце проживання яких зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення судового рішення.

Суддя: С. В. Ткаченко