Справа №488/1279/24 Доповідач апеляційного суду Кушнірова Т.Б.
Провадження №22-ц/812/334/25
Постанова

Іменем України

17 лютого 2025 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого Кушнірової Т.Б.,

суддів: Лівінського І.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем Горенко Ю.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 24 грудня 2024 року, ухвалене суддею Чернявською Я.А., в приміщенні суду першої інстанції, по цивільній справі №488/1279/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів.

Позов мотивовано тим, що рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 28 серпня 2013 року було стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 100 302,46 грн сплачених грошових коштів по кредитному договору № 29/МК/2006-840 від 09 жовтня 2006 року та 1003 грн. судового збору.

На виконання вказаного судового рішення 12 вересня 2013 року Ленінським районним судом м. Миколаєва видано виконавчий лист у справі 2/489/799/2013, відкрито виконавче провадження № 41213005.

Однак, виконавчий лист двічі їй повертався без виконання, через відсутність майна у боржника, на яке може бути звернуто стягнення.

В зв`язку з тим, що борг ОСОБА_2 перед позивачкою не був погашений, а рішення суду не виконувалось, у грудні 2021 року вона звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення 3% річних та інфляційних витрат.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 12 грудня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3% річних від простроченої суми 100 302,46 грн за період з 07 грудня 2018 року до 07 грудня 2021 року у сумі 9043,71 грн; інфляційні втрати за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 07 грудня 2018 року до 07 грудня 2021 року у сумі 20 490,76 грн, а також 295,34 грн судового збору.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 28 лютого 2024 року рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 12 грудня 2023 року змінено, збільшено розмір 3% річних до 9 125,81 грн, інфляційні втрати до 20 695,66 грн та судовий збір до 298,32 грн.

Проте відповідачкою ОСОБА_2 основний борг у сумі 101 305,46 грн станом на час звернення до суду з цим позовом не повернуто, рішення апеляційного суду Миколаївської області від 28 серпня 2013 року не виконано.

Зважаючи на вищевикладене, ОСОБА_1 просила суд стягнути із ОСОБА_2 на її користь 3% річних за період з 07 грудня 2021 року по 01 лютого 2024 року у розмірі 6 544, 60 грн та інфляційні витрати за період з 07 грудня 2021 року по 01 лютого 2024 року у розмірі 35 230,20 грн. та судові витрати у сумі 1211,20 грн.

24 грудня 2024 року Корабельним районним судом міста Миколаєва у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 вже зверталася до суду з позовом про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за період 07 грудня 2018 року до 07 грудня 2021 року, отже, скористалась своїм правом на пред`явлення вимоги про стягнення коштів за неналежне виконання грошового зобов`язання. Тому, звертаючись до суду із даним позовом, суд вважав, що позивачка застосовує подвійну цивільно правову відповідальність, а це не відповідає ст. 61 Конституції України.

Крім того, суд першої інстанції зазначив, що натуральним є зобов`язання вимога в якому, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном; конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку; кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3% річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Оскільки позивачка, маючи статус стягувача у виконавчому провадженні не реалізувала своїх прав на повторне звернення до примусового виконання рішення суду щодо стягнення заборгованості втратила своє право вимоги на примусове виконання боржником своїх зобов`язань (позовна давність, строк пред`явлення до виконання рішення суду), тому зобов`язання відповідачки є задавненими, в зв`язку з чим набули характеру натурального зобов`язання. Суд вважав, що 3% річних були нараховані позивачем на вимогу, яка на даний час існує в натуральному зобов`язанні, в зв`язку з чим відмовив в задоволенні позовних вимог за безпідставністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення районним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду, та ухвалити нове, про задоволення вимог в повному обсязі.

Зазначає, судом залишено поза увагою, що до теперішнього часу рішення суду про стягнення боргу з відповідача не виконано. Суд помилково посилався на постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 листопада 2022 року у справі №285/3536/20. Оскільки в зазначеній постанові інший предмет позову і застосування інших норм права.

Звертає увагу, що її вимога до ОСОБА_2 була розглянута судом і задоволена, тобто борг вже встановлений рішенням суду, яке відповідачка зобов`язана виконати, тому відсутні підстави вважати, що зобов`язання ОСОБА_2 є задавненими.

Також вказує, що відмова у поновленні строку пред`явлення виконавчого листа до виконання, не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3% річних та інфляційних витрат, оскільки такі нарахування можливі до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу суду апеляційної інстанції не надходив.

Перевіривши законність та обгрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню із наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що 09 жовтня 2006 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір, за яким остання отримала кредит в сумі 50 000 доларів США строком до 07 жовтня 2011 року.

У зв`язку з невиконанням умов кредитного договору та несплатою заборгованості по вказаному кредитному договору, 24 квітня 2009 року Банк звернувся до поручителя ОСОБА_1 з вимогою виконання зобов`язання по зазначеному кредитному договору.

На виконання зобовязань за кредитним договором ОСОБА_1 , як поручитель, сплатила 100 302 грн 46 коп.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївсьої області від 28 серпня 2013 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто 100 302 грн 46 коп сплачених грошових коштів по кредитному договору від 09 жовтня 2006 року та 1003 грн судового збору.

Це рішення набрало законної сили 28 серпня 2013 року і на його виконання Ленінським районним судом м. Миколаєва видано виконавчий лист (а.с.8).

Виконавчий лист був пред`явлений на примусове виконання і постановою державного виконавця Корабельного відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції від 17 грудня 2013 року відкрито виконавче провадження №41213005.

30 жовтня 2014 року постановою державного виконавця Корабельного ВДВС ММУЮ вказаний виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на час її прийняття) через відсутність у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону, заходи щодо розшуку такого майна, виявилися безрезультатними (а.с.10).

21 листопада 2014 року вказаний виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_2 боргу на користь ОСОБА_1 повторно пред`явлено до примусового виконання.

Постановою державного виконавця Корабельного відділу ДВС ММУЮ від 18 грудня 2014 року виконавчий лист вдруге повернуто стягувачу без виконання, у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на час її прийняття) (а.с.14).

У зв`язку з тим, що борг відповідачем перед позивачем не погашений, ОСОБА_1 в грудні 2021 року звернулась з позовом до ОСОБА_2 про стягнення 3% річних та інфляційних витрат.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 12 грудня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3% річних від простроченої суми 100 302,46 грн за період з 07 грудня 2018 року до 07 грудня 2021 року у розмірі 9043,71 грн, інфляційні втрати за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 07 грудня 2018 року до 07 грудня 2021 року, розмір яких склав 20 490,76 грн, а також судовий збір у розмірі 295 грн 34 коп.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 28 лютого 2024 року рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 12 грудня 2023 року змінено, збільшено суму 3% річних до 9125,81 грн, інфляційних втрат до 20 695,66 грн та судового збору до 298,32 грн (а.с. 16-19).

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_1 посилалась на те, що до теперішнього часу судове рішення про стягнення з ОСОБА_2 боргу у розмірі 100 302 грн 46 коп та судового збору так і не виконано, у зв`язку з чим вона знову звернулася до суду з позовом за захистом свої порушених прав та просила стягнути на її користь відсотки від суми боргу 101 305 грн 46 коп та інфляційні витрати, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України за період з 07 грудня 2021 року по 01 лютого 2024 року.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі №916/190/18 викладено правову позицію, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

Вказане також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 23 січня 2018 року у справі № 906/1283/16, згідно з якою внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст.625 Цивільного кодексу України, за весь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням і право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання.

Встановлено, що відповідачка станом на час розгляду справи не виконала грошове зобов`язання перед ОСОБА_1 , яке визначено судовим рішенням від 28 серпня 2013 року у сумі 101 305 грн 46 коп.

Наведене зумовлює висновок про обґрунтованість нарахування позивачкою в межах трирічного строку позовної давності, які передували подачі позову 3 % річних та інфляційних втрат за час фактичного прострочення грошового зобов`язання за період з 07 грудня 2021 року по 01 лютого 2024 року. Тобто період, за який інфляційні втрати та 3 % річних, нараховані за ст. 625 ЦК України не були стягнуті рішенням Миколаївського апеляційного суду від 28 лютого 2024 року.

За таких обставин позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими.

Наведеного суд першої інстанції не врахував, не взяв до уваги правову природу нарахувань, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, та зробив помилковий висновок, що задоволення позову призведе до подвійної відповідальності боржника. При цьому суд не врахував, що у заявлений позивачем період нарахувань інфляційних втрат у даній справі, виключено місяці, за які вже стягнуті грошові кошти відповідно до ст. 625 ЦК України на підставі судового рішення від 28 лютого 2024 року.

Є помилковим і посилання суду першої інстанції на те, що 3% річних були нараховані позивачем на вимогу, яка існує в натуральному зобов`язанні.

Натуральним зобов`язанням ( obligatio naturalis ) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права нараховувати три проценти річних та інфляційні втрати, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року в справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18).

Натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, оскільки боржник заявив про застосування позовної давності і яка застосована судом, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Задавненим зобов`язанням є зобов`язання, в якому стосовно задавненої вимоги спливла позовна давність, кредитор не пред`являє в судовому порядку позову про захист задавненої вимоги і боржник відповідно не заявив про застосування до неї позовної давності.

Законодавець в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України передбачає заборону для зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності в задавненому зобов`язанні для охорони інтересів боржника. Сплив позовної давності при пред`явленій позовній вимозі кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності. Зарахування, яке є по своїй суті замінником належного виконання зобов`язання, не має створювати механізм обходу заборони, передбаченої в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України. Така заборона стосується випадку, коли кредитор ініціює зарахування за задавненою вимогою. У такому разі кредитор за допомогою зарахування може обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору в межах пред`явленої позовної вимоги кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, і яка дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності.

Очевидно, що аналогічний підхід для охорони інтересів боржника при задавненому зобов`язанні має бути й стосовно трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих на таку вимогу в цьому зобов`язанні. Пред`явлення кредитором, при існуванні задавненої вимоги, тільки позову про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються три проценти річних та інфляційні втрати, дозволяє кредитору обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності. Тобто складається доволі нерозумна ситуація: зі спливом позовної давності і неможливістю захисту задавненої вимоги кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги і без можливості боржнику заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 листопада 2022 року в справі № 285/3536/20 (провадження № 61-261св22).

Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 13 березня 2023 року у справі № 554/9126/20.

Звернувшись до суду із позовом у листопаді 2011 року про стягнення сплачених ОСОБА_1 грошових коштів по кредитному договору № 29/МК/2006-840 від 09 жовтня 2006 року, позивачка реалізувала своє право на захист (стягнення коштів). Таким чином з ухваленням рішення апеляційним судом Миколаївської області від 28 серпня 2013 року, ОСОБА_1 захистила своє право на стягнення боргу в межах строку позовної давності. За такого очевидно, що 3% проценти річних та інфляційні втрати, у даній справі нараховуються до вимоги, яку не можна віднести до натурального зобов`язання.

Та обставина, що після повернення виконавчого документу стягувачу ОСОБА_1 повторно пред`являла виконавчий документ до примусового виконання, не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу, оскільки чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження його примусового виконання, а наявність судових актів не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання ч. 2 ст. 625 ЦК України сум.

Визначаючи розмір заборгованості, який підлягає стягненню з ОСОБА_2 , колегія не вбачає підстав для застосування вимог п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, оскільки законодавець не передбачив особливостей у регулюванні наслідків прострочення грошового зобов`язання у зв`язку з невиконанням судового рішення.

Ураховуючи викладене, загальний розмір інфляційних втрат та трьох процентів річних на користь позивачки із відповідачки за період з 08 грудня 2021 року до 01 лютого 2024 року (786 днів) становить 40 956 грн 15 коп, з них: інфляційні втрати 34 821 грн 73 коп (101 305 грн 46 коп х 134,373%) - 101305 грн 46 коп ), сума 3% річних 6 544 грн 61 коп (101 305 грн 46 коп х 3% х 786 дн : 365).

У зв`язку з наведеним, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду відповідно до п.п. 1,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України слід скасувати.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

З урахуванням розміру задоволених позовних вимог з відповідачки (98%) на користь ОСОБА_1 слід стягнути з ОСОБА_2 1186 грн 98 коп судового збору за подання позову, а також 1780 грн 46 коп судового збору за подачу апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381 -384 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 24 грудня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) 34 821 грн 73 коп інфляційних втрат за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання та 3% річних у розмірі 6 544 грн 61 коп, а також 2 967 грн 44 коп судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий

Судді:

_____________________

Повний текст судового рішення виготовлено 17.02.2025 р.