ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
________________________________________________________________________________

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2025року Фастівський міськрайонний суд Київської області в складі: головуючого судді Ковалевської Л.М.,

за участі секретаря Омельчук С.А.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в м. Фастові Київської області цивільну справу за позовом АТ "ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

Між Акціонерним товариством «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» та ОСОБА_1 (далі по тексту Відповідач, Позичальник) укладено кредитні договори: 10.06.2021 кредитний договір №901, за яким Позичальнику видано кредит у сумі 24998.98 гривень та 05.10.2021 кредитний договір №701, за яким Позичальнику видано кредит у сумі 35000 гривень.

Відповідач не виконує свої кредитні зобов`язання належним чином довготривалий

строк. Заборгованість відповідача перед позивачем станом на 09.09.2024 склала:

1) По кредитному договору від 10.06.2021 № 901 - 41884.82 (сорок одна

тисяча вісімсот вісімдесят чотири гривні 82 копійки) грн., з яких: 24998.98 грн.

заборгованість за кредитом; 16885.84 грн. заборгованість процентами; 0 грн.

заборгованість за комісією;

2) По кредитному договору від 05.10.2021 № 701- 46720.09 (сорок шість

тисяч сімсот двадцять гривень 09 копійок) грн., з яких: 29167.12 грн. заборгованість

за кредитом; 6.65 грн. заборгованість процентами; 17546.32 грн. заборгованість за

комісією.

Отже, загальна сума заборгованості по вищевказаним кредитним договорам станом

на 09.09.2024 склала 88604.91гривень.

У зв`язку з невиконанням кредитних зобов`язань, 09 вересня 2024 року АТ «ПУМБ» направлено на адресу відповідача письмову вимогу щодо необхідності погашення заборгованості в розмірі 88604.91 гривень.

Оскільки відповідач допустив порушення прийнятих на себе зобов`язань за кредитним договором, позивач за захистом свого порушеного права звернувся до суду, а також просив стягнути судові витрати.

Ухвалою суду від 12.11.2024 року відкрито провадження у справі, вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін.

В судове засідання представник позивача не з`явився, надіслав заяву про розгляд справи у його відсутність, не заперечує проти вирішення справи у заочному порядку.

В судове засідання відповідач не з`явилась, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, подала відзив на позовну заяву, згідно якого позов не визнала, просила відмовити у задоволенні позову.

10.01.2025 позивачем подано до суду відповідь на відзив, згідно якого представник банку просить відхилити доводи відповідача за змістом відзиву як безпідставні та ухвалити рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, так як розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

Відповідно дост.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що між Акціонерним товариством «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» та ОСОБА_1 укладено кредитні договори

-10.06.2021 кредитний договір №901, за яким Позичальнику видано кредит у сумі 24998.98 гривень;

- 05.10.2021 кредитний договір №701, за яким Позичальнику кредит у сумі 35000 гривень.

Як вбачається з матеріалів позовної заяви, 10.06.2021 відповідач звернувся до Банку з метою отримання кредиту. Надання відповідачу кредиту підтверджується наступними матеріалами:

-Заявою на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб № 901 від 10.06.2021 яка підписана відповідачем (а.с.10-11), (а.с.16-17);

-Паспортом споживчого кредиту від 10.06.2021, який підписаний відповідачем (а.с.12-15, 18-21,22).

Отже, банк належним чином виконав свої зобов`язання - надав Позивачу грошові кошти у повному обсязі. Ліміт кредитування - 25 000.00 грн.

Відповідач погодився із запропонованими умовами кредитування, підписав Заяву, Паспорт споживчого кредиту та фактично отримав грошові кошти.

Відповідач, у розділі Заяви «Кредитна картка» зазначив:

«Прошу Банк встановити на мій поточний рахунок у гривнях, відкритий за цією Заявою Кредитний ліміт у сумі 25 000 гривень».

Далі у Заяві викладено такі умови:

Розрахунковий день - 30 число місяця: платіжна дата 30 число місяця; Строк дії кредитного ліміту, процентна ставка реальна та стандартна - 47,88% річних, за користування кредитним лімітом, розмір мінімального платежу та інші умови надання та обслуговування кредитної картки.

Підписанням Заяви відповідач зазначила: «підтверджую, що мною отримана у непошкодженому стані платіжна картка і ПІН, а також, що з правилами користуванням платіжною карткою ознайомлений та зобов`язуюсь їх дотримуватися».

Відповідач, підписавши Заяву, погодився з її умовами.

Як зазначає позивач, жодних заперечень щодо умов Заяви, відповідач Банку не висловлював, що не спростовано відповідачем у відзиві.

У Заяві, яка підписана Відповідачем також зазначено:

-відповідач, підписанням цієї Заяви беззастережно підтверджує, що приймає Публічну пропозицію АТ «ПУМБ» на укладення договору комплексного банківського обслуговування (надалі за текстом - ДКБО), (а.с.30-55), яка розміщена на сайті: pumb.ua в повному обсязі з урахуванням умов надання всіх послуг як обраних безпосередньо при прийнятті ДКБО так і послуг, що можуть бути надані в процес обслуговування;

-відповідач ознайомлений із ДКБО та цілком згодний з ним;

-всі умови ДКБО Відповідачу зрозумілі та не потребують додаткового тлумачення (розділ Заяви «Підтвердження та запевнення»).

В розділі «Кредитна картка» Заяви зазначено:

«Прошу відкрити на моє ім`я поточний рахунок у гривнях та надати кредитну картку.

Суд, звертає увагу, що протягом дії Заяви кредитний ліміт за Заявою збільшувався, що підтверджується Довідкою про зміну кредитного ліміту (а.с.182).

Протягом дії договору Відповідач користувався кредитними коштами - неодноразово здійснював операції покупки через РОБ-термінал, отримував готівкові кошти, що підтверджується Випискою з особового рахунку Відповідача, яка додавалася до позовної заяви (а.с.166-181).

Факт отримання Відповідачем кредитних коштів підтверджується наданими у якості доказів матеріалами - заявами, платіжною інструкцією, виписками по рахунку, паспортами споживчого кредиту, розрахунками заборгованості. В обґрунтування позовних вимог Банк надав засвідчені копії: заяви; паспорта споживчого кредиту; виписки з особових рахунків Відповідача;

розрахунки заборгованості; платіжні інструкції про зарахування коштів.

Згідно банківських виписок по рахунку за укладеним договором суд встановив, що відповідач користувався наданими позивачем кредитними коштами.

У зв`язку з невиконанням кредитних зобов`язань належним чином довготривалий

строк утворилась заборгованість відповідача перед позивачем станом на 09.09.2024 , яка склала:

1) по кредитному договору від 10.06.2021 № 901 - 41884.82 (сорок одна

тисяча вісімсот вісімдесят чотири гривні 82 копійки) грн., з яких: 24998.98 грн.

заборгованість за кредитом; 16885.84 грн. заборгованість процентами; 0 грн.

заборгованість за комісією;

2) по кредитному договору від 05.10.2021 № 701- 46720.09 (сорок шість

тисяч сімсот двадцять гривень 09 копійок) грн., з яких: 29167.12 грн. заборгованість

за кредитом; 6.65 грн. заборгованість процентами; 17546.32 грн. заборгованість за

комісією.

Загальна сума заборгованості по вищевказаним кредитним договорам станом

на 09.09.2024 склала 88604.91гривень, що підтверджується розрахунками заборгованості (а.с.183-187).

Відповідно до ч.1, ч.2ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст.ст.626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За приписами ч.2 ст.638 ЦК України договір укладається шляхом пропозиції (оферти) однієї сторони укласти договір і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною, тому акцентуючи пропозицію банку відповідач підписом в заяві про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб від 10 червня 2021 року визнає та погоджується на запропоновані позивачем умови користування послугами банку щодо кредитування.

Отже, підписання договору свідчить про те, що відповідач всі умови цілком зрозумів та своїм підписом письмово підтвердив та закріпив те, що сторони договору діяли свідомо, були вільні в укладенні цих договорів, вільні у виборі контрагента та умов договору.

Частина 1статті 663 ЦК України вказує на те, що публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістомст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати своєї умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умов розроблює підприємець (в даному випадку банк).

Так як умови договору розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку з чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

Згідно ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлюється договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

Судом встановлено, що за умовами договору сторонами було погоджено тип кредиту сума/ліміт/кредиту, строк кредитування, процентну ставку, яка застосовується при невиконанні зобов`язання щодо повернення кредиту.

Відповідач ОСОБА_1 власним підписом підтвердила, що отримала та ознайомився з інформацією про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту, який надано виходячи із обраних нею умов кредитування.

За таких обставин, суд прийшов до висновку, що сторони обумовили у письмовому вигляді істотні умови договору у тому числі ціну договору, яка встановлена у формі сплати відсотків за користування кредитними коштами.

Враховуючи, що сторони домовилися про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком витяг з публічної пропозиції ПАТ «ПУМБ» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, заяви на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, паспорт споживчого кредиту можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладених із відповідачем кредитних договорів.

Стаття 1049 ЦК України передбачає, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду та такої ж якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановлені договором.

Згідно ізст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно дост.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст.612 ЦК України).

Згідно із частиною першоюст.598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Судом встановлено, що відповідач з умовами договору був ознайомлений, підписав такий договір, однак умови договору порушив, зворотного відповідачем не доведено.

Розмір заявленої до стягнення заборгованості за кредитним договором за тілом кредиту та процентами підтверджується наданим суду розрахунком заборгованості (а.с.80-84).

На час розгляду справи судом, відповідач заборгованість перед позивачем по основній сумі боргу та за відсотками за кредитними договорами не сплатив та відповідних доказів до суду не подав.

Однак, позивачем в розмір заборгованості, заявленої у позові, крім заборгованості за кредитом та заборгованості за процентами, включена заборгованість за комісією в сумі 17 546, 32 гривень, яку категорично заперечує відповідач у відзиві.

Відповідач у відзиві посилається на те, що 10 червня 2017 року набув чинності Закон «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у Законі «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України "Про споживче кредитування", загальні виграти за споживчим кредитом - витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та/або супутні послуги кредитодавця кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб.

Згідно з частиною другою статті 8 Закону України "Про споживче кредитування" до загальних втрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця. пов`язані з паданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного раз)' на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо платності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

На підставі викладеного, відповідач зазначає, що позивачем не доведено правомірності стягнення з відповідача передбаченої умовами договору комісії за обслуговування кредиту.

Проте, суд не погоджується з даними твердження з урахуванням наступного.

Судом встановлено, що 10 червня 2021 року між АТ "Перший Український Міжнародний банк" та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 901, за яким позичальник отримала кредит в розмірі 25 000 грн. та кредитний договір №701 від 05 жовтня 2021, за яким позичальник отримала кредит на споживчі цілі в сумі 35000 грн. з розміром комісії за обслуговування заборгованості 2,99%, що складає 1046,50 грн. щомісяця.

Закон «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. Відповідно до частини першої статті 11 Закону «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

У кредитному договорі, до якого клієнт приєднався шляхом підписання Заяви-згоди від 05 жовтня 2021 року № 701 також вказано, щовідповідач, підписанням цієї Заяви беззастережно підтверджує, що приймає Публічну пропозицію АТ «ПУМБ» на укладення договору комплексного банківського обслуговування (надалі за текстом - ДКБО), (а.с.30-55), яка розміщена на сайті: pumb.ua в повному обсязі з урахуванням умов надання всіх послуг як обраних безпосередньо при прийнятті ДКБО так і послуг, що можуть бути надані в процес обслуговування; відповідач ознайомлений із ДКБО та цілком згодний з ним; всі умови ДКБО Відповідачу зрозумілі та не потребують додаткового тлумачення (розділ Заяви «Підтвердження та запевнення»).

Відповідно до Постанови Великої Палати ВС від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17, суд на підставі приписів статті 55 Закону N 2121-III, частини першої статті 21 Закону N 1023-XII у редакції, що діяла до набрання чинності Законом N 3161-IV, пункту 6 частини першої статті 3 та частини третьої статті 509 ЦК України може визнати недійсною умову про плату (комісію) за управління кредитом (обслуговування його), інші подібні платежі, встановлені у договорі про надання споживчого кредиту, укладеному до 13 січня 2006 року.

Проте, у даному випадку, застосуванню до спірних правовідносин підлягають положення ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору), а саме, що цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування "(в редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору).

А відповідно до ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», реальна річна процентна ставка обчислюється відповідно до нормативно-правових актів органів, що здійснюють державне регулювання ринків фінансових послуг. Для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом.

До загальних витрат за споживчим кредитом включаються: доходи кредитодавця у вигляді процентів: комісії кредитодавця, пов`язані з наданням. обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо: інші витрати споживача на додаткові та супутні послуги, які підлягають сплаті на користь кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами договору про споживчий кредит (платежі за послуги кредитного посередника, страхові та податкові платежі, збори на обов`язкове державне пенсійне страхування, біржові збори, платежі за послуги державних реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо).

Аналогічної правової позиції дотримується і Верховний Суд за змістом постанови № 201/10403/19 від 30.06.2021 року зокрема, де вказано:

«...Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА1, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, послався на положення статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», пункт 3.6 Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ від 10 травня 2007 року N° 168, й правову позицію Верховного Суду України, викладену в постанові від 16 листопада 2016 року у справі N° 6-1746цс16, вказавши, що положення договору про споживчий кредит, які містять умову щодо плати за супроводження кредиту, є несправедливими і це є підставою для визнання такого положення недійсним.

На підставі зазначеного суди попередніх інстанцій дійшли висновку про незаконність встановлення у кредитному договорі комісії за управління коштами в частині обслуговування кредиту, оскільки банк не повинен встановлювати платежі, обов`язкові для споживача, за свої дії на власну користь; умови кредитного договору, якими встановлено обов`язок позичальника сплачувати комісію за супроводження кредиту (управління коштами в частині обслуговування кредиту) є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків та прихованого підвищення відсоткової ставки за користування кредитом.

Колегія суддів не погоджується із зазначеними висновками судів, з огляду на таке.

Кредитний договір між сторонами укладений 26 березня 2018 року (а. с. 19-28 т. 1), що установлено судами та не заперечується сторонами. Кредитні кошти згідно з пунктом 1.1 кредитного договору отримані позичальником в особистих та сімейних цілях, для придбання автомобіля, що також підтверджено самим позивачем у її позовній заяві.

Частина п`ята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», на яку послався суд першої інстанції (до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки), та положення абзацу другого частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», на яку послався апеляційний суд (кредитодавцю забороняється встановлювали у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною), не діяли у зазначених редакціях станом на дату укладення кредитного договору та виникнення спірних правовідносин, оскільки текст статті 11 цього Закону був викладений у новій редакції Законом України від 15 листопада 2016 року N° 1734-УІІІ «Про споживче кредитування», що набрав чинності 10 червня 2017року.

Так само Правила надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені постановою Правління НБУ від 10 травня 2007 року N° 168, на які посилалися суди, втратили чинність на підставі постанови Правління НБУ від 08 червня 2017 року N° 49 «Про затвердження Правил розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит».

Посилання судів на постанову Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі N° 6-1746цс16, постанову Верховного Суду від 27 грудня 2018 року у справі N° 695/3474/17 та рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі N° 15-рп/2011 є безпідставними, оскільки таке рішення та практика суду касаційної інстанції були сформовані за кредитними договорами, що укладалися банками із споживачами до набрання чинності Законом України від 15 листопада 2016 року N° 1734-УІІІ «Про споживче кредитування», без урахування особливостей цього Закону.

Отже, при врегулюванні спірних правовідносин судами неправильно застосовано норми матеріального права (застосовано закон, який не підлягав застосуванню), що згідно з нормою статті 412 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.»

Крім вищевикладеного, суд бере до уваги, що відповідно до статті 47 Закону України від 07 грудня 2000 року № 2121-III «Про банки і банківську діяльність» банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги.

Загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері визначає Закон України від 15 листопада 2016 року N° 1734-УІІІ «Про споживче кредитування» (далі - Закон N° 1734-VIII).

Стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» станом на дату укладення кредитного договору (у редакції Закону N° 1734-УІІІ) містить положення про те, що цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

У статті 1 Закону N° 1734-УІІІ (тут і далі - у редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин) наведено визначення термінів, які вживаються в цьому Законі, зокрема:

-договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором;

-загальна вартість кредиту для споживача - сума загального розміру кредиту (це сума коштів, які надані та/або можуть бути надані споживачу за договором про споживчий кредит) та загальних витрат за споживчим кредитом (це витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту);

-споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом, що врегулювано в частині другій статті 8 Закону N° 1734-УІІІ.

До загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладення договору про споживчий кредит, а також за послуги кредитного посередника (за наявності). У разі якщо витрати на додаткові чи супутні послуги кредитодавця, отримання яких є обов 'язковим для укладення договору про споживчий кредит, або кредитного посередника (за наявності) не були включені до загальних витрат за споживчим кредитом, платежі за ці послуги не підлягають сплаті споживачем.

Платежі за додаткові та супутні послуги третіх осіб, пов`язані з договором про споживчий кредит, не включаються до загальних витрат за споживчим кредитом. Якщо укладення договору про надання додаткових чи супутніх послуг третіми особами є обов`язковим для отримання кредиту або для отримання кредиту на умовах, що пропонуються кредитодавцем, споживач має бути прямо проінформований про це у письмовій формі.

До загальних витрат за споживчим кредитом не включаються:

1) платежі, що підлягають сплаті споживачем у разі невиконання його обов`язків, передбачених договором про споживчий кредит;

2) платежі з оплати товарів (робіт, послуг), які споживач зобов`язаний здійснити незалежно від того, чи право чин укладено з оплатою за рахунок власних коштів споживача чи за рахунок споживчого кредиту.

Таким чином. Закон N9 1734-УІІІ не забороняє встановлення у договорі про споживчий кредит комісій та інших обов`язкових платежів за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності) (крім тих, які згідно із законом надаються безоплатно) для отримання, обслуговування і повернення кредиту....»

Правові позиції Постанови Верховного Сулу віл 13 липня 2022 року N°496/3134/19 та Постанови Верховного Суду від 17 серпня 2022 № 180/1434/20 не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки у тих випадках комісійна винагорода встановлювалась за інформування щодо заборгованості.

Отже, з матеріалів позовної заяви та доданих до неї документів випливає зміст вказаної послуги, і обґрунтованість встановлення плати за її надання відповідно до Закону України «Про споживче кредитування».

Щодо досудової вимоги, суд звертає увагу на наступне.

Відповідач за змістом відзиву на позов посилається на те, що є сумніви щодо направлення позивачем вимоги про погашення заборгованості.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Аналіз частини десятої статті 11 Закону N 1023-ХІІ (у редакції, чинній до 10 червня 2017 року) дає можливість зробити висновок, що головною умовою для звернення кредитодавця до суду з позовом про дострокове стягнення споживчого кредиту є направлення банком відповідної вимоги, що дає можливість боржнику її виконати протягом строку, встановленого в договорі чи Законі, після чого кредитодавець позбавляється права вимагати повернення кредиту достроково.

У разі якщо кредитор направив споживачу вимогу про дострокове погашення кредиту і таке направлення підтверджене, то звернення кредитора до суду з позовом до споживача про стягнення заборгованості за кредитним договором до закінчення визначеного у цій вимозі строку для її виконання не позбавляє можливості споживача виконати умови вимоги, а саме усунути порушення умов договору про надання споживчого кредиту, за умови, що на момент ухвалення рішення у справі строк виконання вимоги про дострокове повернення кредиту сплив.

Тобто направлення відповідно до частини десятої статті 11 Закону N 1023-ХІІ (у редакції, чинній до 10 червня 2017 року) вимоги про дострокове повернення кредиту свідчить про дотримання кредитором вимог цього Закону і не позбавляє суд права вирішити позов по суті заявлених вимог за умови, що на час ухвалення рішення минув строк для виконання вимоги і вона не втратила чинності.

Як вбачається з матеріалів позову, позивачем було направлено на адресу відповідача письмова вимога (повідомлення) про необхідність виконання умов укладених договорів у частині сплати заборгованості за кредитом у розмірі 88 604,91 гривень, що підтверджено списком згрупованих відправлень (порядковий номер 177 (а.с.73-77).

Відповідач зазначає, що не отримував вимогу за вказаною у ній адресою, проте не подав до суду належні та допустимі докази, зокрема, відповідний офіційний документ з Укрпошти про те, що на його адресу не надходило листів від АТ «ПУМБ».

При цьому, варто зазначити, що позивач, в свою чергу, надав суду реєстр направленої кореспонденції, який був опрацьований Укрпоштою в електронному варіанті, а тому жодних печаток чи штампів на ньому не має бути.

Отже, за відсутності таких доказів, доводи відповідача про не отримання ним вимоги банку не заслуговують на увагу.

З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку про обґрунтованість і доведеність належними та допустимими доказами позовних вимог, а тому наявні підстави для задоволення позову у повному обсязі.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд виходить з положень ч.1 ст.141сЦПК України та вважає за необхідне стягнути з відповідача пропорційну суму сплаченого АТ «ПУМБ» судового збору в розмірі 2 422 грн. 40 коп.

Керуючись ст. 4, 10-13, 76-81, 258-265 ЦПК України,- ст..ст.629, 525, 526, 1049, 1050, 1054 ЦК України, Закон України від 15 листопада 2016 року N° 1734-УІІІ «Про споживче кредитування», правова позиція Верховного Суду за змістом постанови № 201/10403/19 від 30.06.2021, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов АТ «Перший український міжнародний банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,- задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 , на користь Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» (, вул. Андріївська, буд 4 м. Київ, 04070) заборгованість у сумі 88 604,91 (вісімдесят вісім тисяч шістсот чотири грн. 91 коп.) гривень.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 , на користь Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» (, вул. Андріївська, буд 4 м. Київ, 04070) витрати зі сплати судового збору у сумі 2422,40 (дві тисячі чотириста двадцять дві грн.40 коп.)гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 13.02.2025.

Суддя Л.М.Ковалевська