Провадження № 2/202/1249/2025
РІШЕННЯ

Іменем України

20 лютого 2025 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Мачуського О.М.,

за участю: секретаря судового засідання Карасьової Г.І.,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпро в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Новогродівської міської ради про визнання права власності,-

ВСТАНОВИВ:

31 жовтня 2024 року ОСОБА_1 використовуючи підсистему ЄСІТС «Електронний суд» звернулась до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Новогродівської міської ради про визнання права власності.

В обґрунтування позову зазначено, що 23 грудня 2010 року позивачем на прилюдних торгах через Державну виконавчу службу придбано 1/2 двокімнатної квартири, житловою площею 27,1. кв.м., загальною площею 41,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , про що видано свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів, що державним нотаріусом Коліушко Л.Г., зареєстровано у реєстрі № 4375. Інша 1/2 частини даної квартири, згідно довідки з КП «Селидівське бюро технічної інвентаризації» від 22.10.2024 № 2926, належить ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Оскільки після смерті ОСОБА_2 ніхто зі спадкоємців до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини не звертався й відповідно свідоцтва про право на спадщину не отримував, тому належна померлій частка квартири відноситься до власності Новогродівської міської ради Донецької області. При цьому, з часу придбання квартири, позивачем було зроблено в ній капітальний ремонт, облаштувано її для мешкання, придбано меблі та необхідні речі вжитку, сплачувались комунальні платежі, що підтверджується довідкою ОСББ «Супутник» м. Новогродівка за вих. № 24 від 01.08.2024 та квитанціями за комунальні послуги. В спірній квартирі зареєстрована мати позивача, яка мешкала у даному житлі до повномасштабного вторгнення РФ на територію України. У 2022 року позивач та її мати виїхали з м. Новогродівка, оскільки воно опинилось в зоні бойових дій.

Враховуючи викладене, позивач просить визнати за нею, за набувальною давністю, після смерті ОСОБА_2 , право власності на 1/2 частку двокімнатної квартири АДРЕСА_2 , житловою площею 27.1 кв.м., загальною площею 41,6 кв.м..

Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 листопада 2024 року, прийнято позов та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.

Правом, передбаченим ст. 178 ЦПК України щодо подачі відзиву на позовну заяву відповідач не скористався.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2024 року витребувано від Індустріального відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Витяг з Реєстру про державну реєстрацію смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

05 грудня 2024 року судом надіслано запит до Шостої дніпровської державної нотаріальної контори про надання витягу (інформаційної довідки) із спадкового реєстру.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, натомість подала заяву в якій просить розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити.

Представник відповідача Новогродівської міської ради в судове засідання не з`явився, натомість заступник начальника Новогродівської міської військової адміністрації Покровського району Донецької області Дробот К. подав до суду клопотання від 18.11.2024 року, від22.11.2024 року та від 14.01.2025 року, в яких просив розглянути справу без участі Новогродівської міської ради та зазначив, що відповідач приймає позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

За результатами підготовчого засідання, згідно ч. 4 ст. 200, ч. 4 ст. 206 ЦПК України, суд ухвалює рішення про задоволення позову у разі визнання позову відповідачем за наявності для того законних підстав, якщо таке визнання відповідачем позову не суперечить закону або не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Як роз`яснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи.

Дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозв`язку, об`єктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяв по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів від 23 грудня 2010 року, посвідченого державним нотаріусом Новогродівської державної нотаріальної контори Донецької області Коліушко Л.Г., та зареєстрованого в реєстрі № 4375, ОСОБА_3 придбано частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з Витягом про державну реєстрацію прав № 28588091 від 05.01.2011 року, ОСОБА_4 є власником частки двокімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Підстава виникнення права власності свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів / р. 4375 / 23.12.2010 / Новогродівська державна нотаріальна контора.

У технічному паспорті на квартиру АДРЕСА_2 , зазначено, що дана квартира перебуває у власності ОСОБА_5 , розмір частки . Також в технічному паспорті наявний перекреслений запис «1/2 ОСОБА_2 ».

У довідці № 2926 від 22.10.2024 року, виданій КП «Селидівське бюро технічної інвентаризації», квартира за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрована за: 1/2 частка ОСОБА_2 , згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого на підставі розпорядження СП в/о «Селидіввугілля» від 22.03.1994 № 3978, зареєстроване в Селидівському БТІ 16.05.1994 № 1437; частка ОСОБА_6

У відповідності до Витягу з Державного реєстру речових прав з індексним номером 390818811 від 14.08.2024 року, квартира за адресою: АДРЕСА_1 , на праві спільної часткової власності належить ОСОБА_1 , розмір частки .

Відповідно до Листа Шостої дніпровської державної нотаріальної контори від 31.12.2024 року № 3147/01-16 та Інформаційної довідки зі спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 79618883 від 30.12.2024 року, спадкові справи після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , відсутні.

Позивач зазначає, що після придбання 1/2 частини спірної квартири, вона зробила в ній капітальний ремонт, облаштувала її для мешкання, придбала меблі та необхідні речі вжитку, сплачувала комунальні платежі, що підтверджується довідкою ОСББ «Супутник» м. Новогродівка за вих. № 24 від 01.08.2024 та квитанціями за комунальні послуги. В спірній квартирі зареєстрована та мешкала, до повномасштабного вторгнення РФ, мати позивача ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . При цьому, з моменту смерті ОСОБА_2 жодних спадкоємців, які б претендували на належне останній право власності 1/2 частини квартири, не з`явилося.

Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також в разі втрати ним документа, що засвідчує його право власності.

У відповідності до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцезнаходженням нерухомого майна, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходженням основної частини рухомого майна зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

Стаття 41 Конституції України визначає, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому, безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

При цьому, позов про визнання права власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником, про що зазначено у постанові Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 28 квітня 2020 року у справі № 552/1354/18.

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2019 року у справі № 755/16913/16-ц.

Згідно ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч. 3ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Частиною 1 ст.82 ЦПК України встановлено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

У разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову (ч.4 ст.206 ЦПК України).

Представник відповідача зазначив, що відповідач приймає заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги, що фактично є визнанням відповідачем позову. Як встановлено судом, таке визнання позову не суперечить вимогам чинного законодавства та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

В ході розгляду справи, позивачем доведено наявність сукупності обставин необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, зокрема, її добросовісне, відкрите та безперервне володіння нерухомим майном.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 , які визнані відповідачем, є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 10, 12, 13, 48, 49, 51, 76- 89, 102, 200,206, 209, 210, 247, 258-259, 263-265, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Новогродівської міської ради про визнання права власності задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_1 , право власності за набувальною давністю на 1/2 частку двокімнатної квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 41,6 кв.м., житловою площею 27.1 кв.м.

Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.М. Мачуський