ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження: 22-ц/819/53/25 Доповідач: Базіль Л.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2025 року м. Херсон

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді (судді-доповідача) Базіль Л.В.,

суддів: Бездрабко В.О., Приходько Л.А.,

секретар судового засідання Андреєва В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Ілянда Оксана Іванівна, на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 09 грудня 2021 року, ухвалене у складі судді Майдан С.І. зі складенням повного тексту рішення 20.12.2021 року у справі №668/14143/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання договору дарування недійсним, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання права приватної власності на нерухоме майно,-

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_4 , від імені якої діє адвокат Смельська Валерія Василівна, звернувшись 26 листопада 2015 року до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з позовом, вказала, що позивач у період з 14.11.1987 року по 30.10.2003 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , від цього шлюбу мають спільну дитину, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . За час шлюбу сторонами було набуте нерухоме майно, у тому числі і житловий будинок АДРЕСА_1 . Вказаний житловий будинок був придбаний відповідачем ОСОБА_2 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 09.04.2003 року. Після розірвання шлюбу питання розподілу сумісного майна сторони не вирішували, оскільки мали добрі стосунки, виховували сина та визнавали права кожного на набуте за час шлюбу майно. Проте в листопаді 2015 року позивачці стало відомо, що відповідач ОСОБА_2 , який проживав разом без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 у спірному будинку, здійснив його відчуження, уклавши 24.01.2006 року договір дарування на користь ОСОБА_3 .

Позивач вважає зазначений договір дарування таким, що суперечить вимогам цивільного і сімейного законодавства та порушує її право як власника нерухомого майна, оскільки своєї згоди на розпорядження майном, яке є спільною сумісною власність, вона не надавала, тому з цих підстав просила визнати недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений 24.01.2006 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ;

17.11.2016 року ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області здійснено заміну позивача ОСОБА_4 у зв`язку зі смертю, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_2 , на її правонаступника ОСОБА_1

07.12.2018 року правонаступник позивача ОСОБА_4 , ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про збільшення позовних вимог, в якій просив визнати житловий будинок АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , покликаючись на те, що вказаний житловий будинок був придбаний за час їх шлюбу, в інтересах сім`ї, за кошти, набуті подружжям за час шлюбних відносин спільною працею.

08.12.2018 року ОСОБА_3 звернулася до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 із зустрічним позовом, в якому просила визнати за нею право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , вказавши, що оскільки її право власності на житловий будинок, не визнається ні позивачем, ні відповідачем ОСОБА_2 , який повністю визнає заявлені позовні вимоги, то вбачаючи в цьому загрозу порушення її прав як власника вказаного нерухомого майна вважає за необхідне звернутися з цим зустрічним позовом.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 09 грудня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання договору дарування недійсним відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання права приватної власності на нерухоме майно відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання договору дарування недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що житловий будинок був придбаний за особисті кошти ОСОБА_2 , які ним не були внесені до сімейного бюджету з ОСОБА_4 , а тому будинок не є спільною сумісною власністю подружжя, а відтак і відсутні підстави визнання недійсним договору дарування житлового будинку від 24.01.2006 року. Також суд першої інстанції вказав, що оскільки у задоволенні первісного позову відмовлено у зв`язку з відсутністю порушеного права, у суду відсутні підстави для застосування строку позовної давності.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову суд першої інстанції виходив з того, що потреби у захисті суб`єктивного права позивача за зустрічним позовом відсутня, оскільки судом відмовлено у задоволенні первісно позову.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі на рішення суду ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Ілянда Оксана Іванівна, просить скасувати рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 09 грудня 2021 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання договору дарування недійсним, ухвалити у цій частині нове судове рішення, яким визнати житловий будинок АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

Визнати недійсним договір дарування укладений 24 січня 2006 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який було посвідчено Скульським А.А., приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу, реєстровий номер 14.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги.

Доводами скарги є:

-суд першої інстанції не звернув уваги на те, що спірний житловий будинок придбаний у період нерозірваного шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , оскільки шлюб між подружжям ОСОБА_5 був розірваний за рішенням суду 25.02.2003 року, тобто під час дії Кодексу про шлюб та сім`ю України. Відповідно до положень ст.44 цього Кодексу, шлюб припинявся у день, коли подружжя або один з них на підставі рішення суду реєстрували розірвання шлюбу в органах РАЦС; актовий запис про розірвання шлюбу вчинений 30.10.2003 року, та того ж дня ОСОБА_2 і отримав свідоцтво про розірвання шлюбу, а отже саме з 30.10.2003 року шлюб між подружжям вважається розірваним, а тому придбання 09.04.2003 року ОСОБА_2 житлового будинку АДРЕСА_1 мало місце під час зареєстрованого шлюбу з ОСОБА_4 ;

-безпідставне твердження суду про те, що шлюбні відносини між ОСОБА_5 припинились в 2000 році;

-суд не звернув уваги, що в матеріалах справи відсутня письмова згода позивачки на укладення оспорюваного правочину;

Щодо наявних в матеріалах справи заяв ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про нібито підтвердження того, що майно не є їх спільною сумісною власністю, скаржник вказує, що на момент їх надання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу та вказані заяви були надані для того, щоб ОСОБА_3 могла отримати кредит в банку.

Звертає увагу апеляційного суду на недостовірність доказів, а саме довідки про склад сім`ї, оскільки вказана довідка суперечить фактичним обставинам справи.

Позиція інших учасників справи на стадії апеляційного перегляду справи.

ОСОБА_2 , від імені якого діє адвокат Предместніков О.Г., у відзиві на апеляційну скаргу заявляє про те, що вимоги апеляційної скарги ним визнаються у повному обсязі та він не заперечує проти задоволення скарги, оскільки обставини викладені в апеляційній скарзі відповідають фактичним обставинам, що мали місце у взаємовідносинах між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

Стверджує, що ОСОБА_2 змушений був подарувати спірний будинок, щоб уникнути його втрати, оскільки рішеннями Господарського суду Херсонської області від 27 грудня 2004 року та від 26 грудня 2005 року, з нього було стягнуто на користь ВАТ «Херсонський бавовняний комбінат» кошти в сумі 394988,48 грн.

ОСОБА_3 у відзиві на апеляційну скаргу та її представник, адвокат Мусулевський А.А. у письмових поясненнях від 11.11.2024 року доводи апеляційного скраги не визнали зважаючи на їх необгрунтованість, а тому просили апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду- без змін.

Явка учасників процесу до суду апеляційної інстанції

Представник ОСОБА_1 , адвокат Ілянда О.І., приймаючи участь в судовому засіданні апеляційного суду в режимі відеоконференції, доводи, викладені в апеляційній скарзі, підтримала з підстав в ній викладених, просила задовольнити апеляційну скаргу.

Представник відповідача ОСОБА_2 , адвокат Предместніков О.Г. в судовому засіданні апеляційного суду доводи, викладені в апеляційній скарзі, визнав, вказуючи на їх обґрунтованість.

Представник відповідача ОСОБА_3 , адвокат Мусулевський А.А. в судовому засіданні заперечив проти задоволення апеляційної скарги. Просив застосувати строки позовної давності, про які було заявлено ОСОБА_3 у суді першої інстанції.

Сторони справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи в судове засіданні не з`явилися, що не є перешкоджає розгляду справи.

Позиція апеляційного суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Предметом апеляційного оскарження є рішення суду в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання договору дарування недійсним. За викладених обставин апеляційний перегляд рішення суду в частині відмовлених зустрічних позовних вимог не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, які підтримали свої позиції у цій справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Фактичні обставини справи

Матеріалами справи підтверджено, що з 14.11.1987 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Комсомольського районного суду м. Херсон від 25.02.2003 року у справі 2-4637/2003 шлюб між ними було розірвано.

09.04.2003 року на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу ОСОБА_2 купив домоволодіння під АДРЕСА_1 , розташоване на земельній ділянці розміром 726,0 кв.м., та складається з житлового будинку, загальною площею 139,0 кв.м., житловою площею 48,5 кв.м., гаражу, альтанки, зливної ями, водопроводу. Зазначене майно було оформлене на ім`я ОСОБА_2 .

24.01.2006 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування вказаного житлового будинку.

Згідно витягів з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно від 02.03.2013 №907348, №906697 за ОСОБА_3 28.02.2013 року зареєстроване право власності на спірний будинок, та право власності на земельну ділянку, загальною площею 0,07626 га, за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :01:001:0350.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилалась на те, що на час укладення оспорюваного договору дарування спірне майно було спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_5 , оскільки набуто останніми у період шлюбу, а тому на відчуження такого майна необхідна була згода другого з подружжя, яку позивач не надавала.

ІНФОРМАЦІЯ_2 позивач ОСОБА_4 померла, правонаступником якої є її син ОСОБА_1 .

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання договору дарування недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що житловий будинок був придбаний за особисті кошти ОСОБА_2 , які ним не були внесені до сімейного бюджету з ОСОБА_4 , а тому будинок не є спільною сумісною власністю подружжя, а відтак і відсутні підстави визнання недійсним договору дарування житлового будинку від 24.01.2006 року. При цьому суд першої інстанції вказав, що оскільки у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено у зв`язку з відсутністю порушеного права, у суду відсутні підстави для застосування строку позовної давності.

Проте апеляційний суд не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з таких підстав.

Положення ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачають такий спосіб захисту порушеного права, як визнання недійсним правочину.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частин 1, 3 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Виходячи з наведених положень законодавства оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа, тобто кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебували у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Законодавчо встановлено, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення. Велика Палата Верховного Суду при розгляді 13.07.2022 року справи 363/1834/17 зазначила, що для такого визнання з огляду на приписи статті 5 ЦК України суд має застосувати акт цивільного законодавства, чинний на момент укладення договору.

Фактичні обставини справи свідчать про те, що спірні правовідносини виникли до 1 січня 2004 року (час вступу Сімейного кодексу України), а тому на них поширюються норми КпШС України.

Відповідно до ст.40 КпШС України шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що дальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали неможливими.

Шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану(ст. 44 КпШС)

Відповідно до статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить стаття 60 СК України).

Отже, зміст норми ст.22 КпШС і ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. А тому ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

При цьому слід зауважити, що реєстрація прав на придбане під час шлюбу майно лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Протезазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб і сім`ю України» (в редакція яка була чинна на момент спірних правовідносин), вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним контрактом) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Отже виходячи із аналізу зазначених норм, при вирішенні спорів між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Згідно з частиною першою статті 16 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до частини 2 статті 28 КпШС України суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до частини 1 статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Матеріали справи свідчать, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 14.11.1987, який рішенням Комсомольського районного суду м. Херсон від 25.02.2003 року (справа 2-4637/2003) розірвано, в органах реєстрації актів громадянського стану розірвання шлюбу між сторонами зареєстровано 30.10.2003 року.

За таких обставин факт перебування ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у шлюбі у період з 14.11.1987 по 30.10.2003 рік підтверджено матеріалами справи.

Матеріалами справи також підтверджується, що в цей період (зареєстрованого шлюбу) 09.04.2003 року ОСОБА_2 придбав домоволодіння під АДРЕСА_1 , розташоване на земельній ділянці розміром 726,0 кв.м, та складається з житлового будинку, загальною площею 139,0 кв.м, житловою площею 48,5 кв.м, гаражу, альтанки, зливної ями, водопроводу. Продаж-купівля вказаного домоволодіння згідно умов договору купівлі-продажу вчинено за 42962,00 грн.

Отже матеріали справи свідчать, що спірне домоволодіння набуте відповідачем на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі продажу від 09.04.2003 року в період зареєстрованого шлюбу( 14.11.1987 30.10.2003), а тому воно вважається таким, що належить подружжю.

Висновок суду першої інстанції про набуття відповідачем ОСОБА_2 спірного майна під час роздільного проживання з ОСОБА_4 при фактичному припиненні шлюбу є помилковим, оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження таких обставин матеріали справи не містять. Посилання суду першої інстанції на те, що рішенням Комсомольського районного суду м. Херсон від 25.02.2003 року (справа 2-4637/2003) встановлено факт припинення шлюбних відносин з лютого 2000 року є необґрунтованим, оскільки мотивувальна частина рішення районного суду, копія якого наявна в матеріалах справи та за яким шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 розірвано, не містить даних про те, що сторони припинили шлюбні відносини з лютого 2000 року.

Не можна погодитися і з висновком суду про те, що спірний будинок набутий відповідачем ОСОБА_2 за рахунок належних йому особистих коштів, оскільки наявність у ОСОБА_2 на момент придбання спірного майна (09.04.2003 р.) особистих коштів не підтверджена належним чином, на що суд першої інстанції не звернув уваги та не з`ясував джерело походження коштів, за які було придбано спірний будинок.

Отже презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишилась не спростована.

Посилання відповідача ОСОБА_3 на те, що позивачка не була прописана в спірному домоволодінні та не користувалася ним, як на обставину, що спростовує презумпцію права спільної сумісної власності, апеляційний суд до уваги не приймає, оскільки зазначені обставини не позбавляли позивачку права власності на домоволодіння яке набуте в період шлюбу. Та обставина, що позивачка не приймала участі в утриманні будинку також не позбавляє її права власності на нього.

Дослідивши наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності, апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ вважає, що оскільки зазначене вище майно було придбане у шлюбі, а матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на підтвердження придбання цього майна за особисті кошти ОСОБА_2 , чи то в період роздільного проживання подружжя, це майно є спільною сумісною власністю подружжя.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

Відсутність згоди одного зі співвласників на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним (ч. 4 ст. 369 ЦК України).

Верховний Суд у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду при розгляді 15.06.2020 року справи 430/1281/14-ц вказав, що при розгляді спорів про відчуження одним із подружжя спільного майна без згоди іншого з подружжя слід передусім визначитись з об`єктом, тобто з тим, що відчужується. Предмет правочину є іншою правовою категорією, а саме об`єктом, а не його частиною. Відчуження спільного майна відбувається за згодою співвласників, а відчуження частки лише за її наявності (після зміни правового режиму спільного майна подружжя зі спільної сумісної на спільну часткову). В такому разі співвласник вправі самостійно розпорядитися своєю часткою, але з додержанням вимог статті 362 ЦК України про переважне право купівлі частки (якщо відчуження частки відбувається на підставі договору купівлі-продажу). Якщо об`єкт належить на праві спільної сумісної власності кільком особам, то право власності кожного із співвласників у спільній сумісній власності поширюється на весь об`єкт, відтак передати у власність можна лише об`єкт в цілому. Договір дарування спільного сумісного майна подружжя, укладений без згоди іншого з подружжя, є недійсним в цілому.

З огляду на викладене та зважаючи на те, що при укладенні 24.01.2006 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договору дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , позивач не надавала своєї згоди на відчуження цього будинку, який є спільною сумісною власності подружжя, як того вимагає частина третя статті 65 СК України, апеляційний суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , укладеного 24.01.2006 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є обґрунтованими та підлягають задоволенню на підставі ст.203,215 ЦК України.

Разом з тим, заявлена окрема вимога про визнання будинку АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності подружжя, та як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним у цій справі, оскільки презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишилась не спростованою.

При цьому апеляційний суд зауважує, що наявна в матеріалах справи заява позивачки ОСОБА_4 від 23.05.2013 року, в якій вона підтвердила, що її колишній чоловік ОСОБА_2 купив житловий будинок АДРЕСА_1 , за кошти, які були його особистою приватною власністю, та які не були внесені ним до їхнього сімейного бюджету, і тому зазначений житловий будинок не є спільною сумісною власністю подружжя, а також цим підтвердила, що не має заперечень проти укладеного договору дарування цього житлового будинку ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 , не є письмовою згодою на відчуження спірного майна, що мало місце 24.01.2006 року, а надавалась на прохання ОСОБА_3 з іншою метою, а саме на отримання нею кредитних коштів.

Вказані обставини визнаються сторонами справи та свідчать про те, що сторони оспорюваного правочину усвідомлювали той факт, що відчужене ОСОБА_2 майно є спільною сумісною власністю подружжя, і його відчуження відбулося без згоди ОСОБА_4 .

Разом з тим апеляційний суд погоджується з доводами представника відповідача ОСОБА_3 , адвокатом Мусулевським А.А. про те, заявлені позовні вимоги про визнання договору дарування недійсним не можуть бути задоволенні внаслідок спливу позовної давності, про застосування яких було заявлено ОСОБА_3 в суді першої інстанції.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_4 , правонаступником якої є ОСОБА_1 із позовом про визнання недійсним оспорюваного договору дарування звернулась 26.11.2015 року.

Статтею 256 ЦК України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові(частина четверта статті 267 ЦК України).

Як вбачається із змісту позовної заяви позивач стверджувала, що про порушення її прав вона дізналась в листопаді 2015 року, до цього часу не вважала свої права порушеними. Проте зазначенні твердження позивача спростовані матеріалами справи, з яких вбачається, що відповідач ОСОБА_3 зверталась 24.06.2012 року до ОСОБА_4 із письмовою заявою, в якій вказала, що 24.01.2006 року вона отримала в дар від ОСОБА_2 на підставі нотаріально посвідченого договору дарування житловий будинок АДРЕСА_1 . На даний момент у неї виникла необхідність передати зазначений будинок в іпотеки банку під кредитні зобов`язання, проте однією із вимог банку є підтвердження того, що ОСОБА_4 , як колишня дружина не має ніяких претензій на цей будинок. За викладеного просила ОСОБА_4 надати їй нотаріально посвідчену заяву про відсутність претензій щодо зазначеного будинку.

Будучи обізнаною про відчуження спірного житлового будинку, позивач не вживала відповідних заходів захисту своїх цивільних прав та інтересів, навпаки погодилась на надання запитуваної ОСОБА_3 нотаріально посвідченої заяви.

Отже за встановленими у цій справі обставинами, апеляційний суд вважає, що перебіг строку позовної давності почався саме з 24.06.2012 року з моменту звернення ОСОБА_3 до ОСОБА_4 із зазначеною вище заявою, а тому, звертаючись у листопаді 2015 року до суду із цим позовом, ОСОБА_4 пропустила трирічний строк звернення до суду, що є підставою для відмови у задоволенні заявлених вимог.

Європейський суд з прав людини наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

У п.46,47,48 ВП ВС у постанові від 20.11.2018року, справа №907/50/16 зазначила, що позовна давність починає обчислюватися з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Це правило пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті15,16,20 Цивільного кодексу України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

З огляду на викладене, враховуючи, що суд першої інстанції дійшовши по суті правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання договору дарування недійсним та визнання спірного житлового будинку об`єктом спільної сумісної власності подружжя, проте помилився в мотивах такої відмови, апеляційний суд вважає за необхідне змінити оскаржуване рішення, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови, в решті оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Повний текст постанови складений 13.02.2025 року

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Ілянда Оксана Іванівна, задовольнити частково.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 09 грудня 2021 року в оскаржуваній частині змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині оскаржуване рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Головуюча Л.В. Базіль

Судді В.О. Бездрабко

Л.А. Приходько