Номер провадження: 22-ц/813/637/25
Головуючий у першій інстанції Бескровний Я.В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.02.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Громіка Р.Д., Дришлюка А.І.,

при секретарі: Узун Н.Д.,

за участю апелянта ОСОБА_1 , представника апелянта адвоката Врони А.В., представника позивача Левіт В.С.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами адвоката Левіта Віктора Семеновича в інтересах ОСОБА_2 та адвоката Врони Андрія Валентиновича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 вересня 2023 року у справі за позовом адвоката Левіта Віктора Семеновича в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання права власності у порядку спадкування, -

в с т а н о в и в:

07 вересня 2021 року адвокат Левіт Віктор Семенович в інтересах ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання права на спадкове майно, у якому просив суд визнати за нею, ОСОБА_2 , право власності на 5/6 частин домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та складається із житлового будинку під літ. «Б», загальною площею 246,8 кв.м, літньої кухні під літ. «Н», гаражу під літ. «О», в порядку спадкування за заповітом після смерті батька ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачка посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_5 , який за життя склав заповіт на її ім`я, за яким заповідав їй усе своє майно. Позивачка вказує, що спадкодавцю належало на праві власності домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси №2-927/03 від 14 березня 2003 року, яке було зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» 18 липня 2008 року за реєстраційним номером 6377437. 26 жовтня 2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Петковою Н.М. було відкрито спадкову справу №25/2015 (№58114324 у спадковому реєстрі) щодо розподілу майна померлого, та після відкриття спадщини з нею було подано заяву про прийняття спадщини. У подальшому їй стало відомо, що на частину спадщини також претендує ОСОБА_4 , який є сином померлого спадкодавця та вважає себе таким, що має право на обов`язкову частку у спадщині як особа з інвалідністю повнолітня непрацездатна дитина спадкодавця. 01 серпня 2019 року вона звернулась до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Петкової Н.М. із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом, однак постановою від 05 серпня 2019 року приватним нотаріусом було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Разом з тим, на думку позивача, нотаріусом невірно вирішено питання щодо наявності у відповідача права на обов`язкову частку у спадщині. Так, на день відкриття спадщини після померлого батька, тобто станом на ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 не був в установленому законом порядку визнаний інвалідом, що підтверджується актом первинного огляду МСЕК серія 10 ААВ №795813 ОСОБА_4 , відповідно до якого, останньому вперше лише 18 квітня 2016 року було встановлено інвалідність третьої групи в установленому законом порядку. Отже вважає, що інвалідність ОСОБА_4 було встановлено після відкриття спадщини померлого батька, у зв`язку з чим ОСОБА_4 не відноситься до переліку осіб, які відповідно до частини 1 статті 1241 ЦК України мають право на обов`язкову частку у спадщині. Крім того, до кола спадкоємців залучено також ОСОБА_3 , яка є донькою спадкодавця та станом на час відкриття спадщини вона була непрацездатною дитиною спадкодавця, тому, в силу ст. 1241 ЦК України, має право на обов`язкову частку. Таким чином, на думку позивачки, оскільки до спадкування залучено спадкоємців першої черги, відтак, у разі спадкування за законом ОСОБА_3 мала б успадкувати 1/3 частину від спадкової маси, і тому половина вказаної частки становить 1/6, що складає обов`язкову частку. Різниця частки у спадковому майні, як стверджує позивачка, яка повинна належати їй складає 5/6 частин. З урахуванням викладеного, з метою оформлення права власності в порядку спадкування за заповітом, після смерті батька ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 була вимушена звернутися до суду з відповідним позовом, оскільки у неї немає іншої можливості оформити свої спадкові права.

28 жовтня 2021 року адвокат Данилюк Андрій Борисович в інтересах відповідача ОСОБА_4 надав суду відзив, на позовну заяву, в якому просив суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, обґрунтовуючи це тим, що згідно довідки Державного закладу «Українського медичного центру реабілітації матері та дитини» МОЗ України, наданої приватному нотаріусу Одеського міського нотаріального округу Петковій Н.М., ОСОБА_4 перебував на обліку в дитячій басейновій лікарні на водному транспорті (ДЗ «УМЦР матері та дитини МОЗ України) з 1991 року, отримав інвалідність дитинства, діагноз наслідки раннього органічного ураження ЦНС у вигляді правостороннього гемапарезу, неврозоподібний нічний енурез, гіпердинамічний синдром. Згідно посвідчення, відповідач ОСОБА_4 є інвалідом з дитинства третьої групи. Висновком експерта за матеріалами справи №363 від 22.11.2017 та згідно медичної документації ОСОБА_4 неодноразово проходив лікування в медичних закладах: ДБЛ на ВТ з 05.06.2002 до 10.06.2002; МЦРД з 11.07.2003; ООПНД з 07.12.2006 до 18.12.2006; ООКМЦ з 14.03.2016 до 23.03.2016 та в поліклініці за місцем проживання. У зв`язку зі стійкою незворотною неврологічною симптоматикою, після перенесеної родової травми, та відсутності ефекту від лікування, за рішенням медико-соціальної експертної комісії (акт огляду №599 від 18.04.2016) ОСОБА_4 була надана третя група інвалідності. На підтвердження наявності у ОСОБА_4 статусу інваліда на момент відкриття спадщини представник відповідача посилається також на посвідчення серії НОМЕР_1 , видане ДПСП ОМР УСЗН в Київському районі, відповідно до якого ОСОБА_4 є інвалідом з дитинства 3 групи.

Відповідач ОСОБА_6 відзиву не надала, у засідання не прибула, до суду повернувся конверт з відміткою «адресат відсутній», що за правилами ст. 128 ч. 8 ЦПК України вважається повідомленою належним чином.

У судовому засіданні адвокат Левіт Віктор Семенович в інтересах позивачки ОСОБА_2 позов підтримав, просив його задовольнити.

Адвокат Данилюк Андрій Борисович в інтересах відповідача ОСОБА_4 проти задоволення позову заперечував.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 20 вересня 2023 року позов задовольнити частково. Суд визнав за ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_2 ) право власності на 4/6 часток домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 246,8 кв.м, в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В апеляційній скарзі адвокат Левіт Віктор Семенович в інтересах позивачки ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

06 листопада 2023 року адвокат Врона Андрій Валентинович в інтересах ОСОБА_1 надав до апеляційного суду апеляційну скаргу на рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 вересня 2023 року, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати, посилаючись на те, що суд першої інстанції при винесенні ухвали Київського районного суду м. Одеси від 01 червня 2023 року та рішення суду від 20 вересня 2023 року помилково не врахував, ОСОБА_1 просить суд визнати спірне спадкове майно за адресою: АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності та визнати за нею права на 1/2 частку в об`єкті спільної сумісної власності, посилаючись на те, що вона з 1997 року проживала із спадкодавцем однією сім`єю, вели спільне господарство, з 23 червня 2001 року по 02 вересня 2003 року та з 28 жовтня 2006 року по 13 квітня 2013 року, та цей період вартість спірного майна істотно збільшилась. Після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , вона у встановленому законом порядку звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Отже, суд незаконно відмовив їй у залученні до участі в справі у якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору та у прийнятті зустрічної позовної заяви, тому вказане рішення суду першої інстанції стосується її прав та обов`язків. Таким чином, судом першої інстанції порушено норми процесуального та матеріального права.

У частині 4 статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постанові від 05 лютого 2020 року у справі №521/12093/19 (провадження №61-20975св19) дійшов наступного правового висновку: «відмовляючи у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г. В., апеляційний суд не врахував, що він звернувся до суду як особа, яка не брала участі у справі, вважаючи, що суд вирішив питання про його права, свободи, інтереси та (або) обов`язки (частина перша статті 352 ЦПК України).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Тлумачення наведених вище норм процесуального права свідчить про

те, що суд апеляційної інстанції лише в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість дійти висновку щодо вирішення, чи невирішення судом першої інстанції питань про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції та подала апеляційну скаргу. При цьому, якщо обставини про вирішення судом першої інстанції питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі,

не підтвердились, апеляційне провадження підлягає закриттю.

Тобто апеляційному суду необхідно було відкрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г. В., а у разі з`ясування, що судовим рішенням питання про його права, свободи, інтереси та (або) обов`язки не вирішувалося, закрити апеляційне провадження відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України».

За таких правових підстав ухвалою Одеського апеляційного суду від 15 листопада квітня 2023 року відкрите апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на вказане рішення суду першої інстанції, а також задоволено клопотання адвоката Врони Андрія Валентиновича в інтересах ОСОБА_1 про відстрочення сплати судового збору та відстрочено ОСОБА_1 сплату судового збору в сумі 7 050 грн за подання апеляційної скарги на рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 вересня 2023 року до ухвалення апеляційним судом судового рішення у справі.

У судове засідання, призначене на 06 лютого 2025 року об 13 год 40 хв з`явились: апелянт ОСОБА_1 , представник апелянта адвокат Врона А.В., представник позивача ОСОБА_7 , представник відповідача адвокат Андрєєва Н.О., інші учасники справи до суду не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями, наявними в матеріалах справи (т. 3, а.с. 194-197).

Так, відповідачам ОСОБА_3 та ОСОБА_4 судові повістки направлялись судом на адресу їх місця реєстрації, яка вказана у Єдиному державному демографічному реєстрі (т. 3, а.с. 189 зворот), але рекомендовані повідомлення повернулись із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Згідно із ч. 1 ст. 130 ЦПК України у випадку відсутності в адресата офіційної електронної адреси судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки. Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду. У разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім`ї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення.

Відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.

У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місце знаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Таким чином, оскільки судові повістки направлялась на всі відомі суду адреси місця проживання відповідача та враховуючи, що отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а саме суду, апеляційний суд в достатній мірі виконав обов`язок щодо повідомлення позивача про дату, час та місце розгляду справи.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Крім того, Верховний Суд в постанові від 01 жовтня 2020 року по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, колегія суддів керуючись вимогами ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважає можливим розглянути справу за відсутності належним чином повідомлених про дату судового засідання учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі, у відзиві адвоката Левіта Віктора Семеновича в інтересах позивачки ОСОБА_2 на апеляційну скаргу та додаткових поясненнях адвоката Левіта Віктора Семеновича в інтересах позивачки ОСОБА_2 до апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга адвоката Левіта Віктора Семеновича в інтересах позивачки ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення, апеляційна скарга адвоката Врони Андрія Валентиновича в інтересах ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково за таких підстав.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно із статтями 12161218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За змістом статей 1220, 1221 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (стаття 1222 ЦК України).

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (стаття 1223 ЦК України).

У статтях 1268, 1269 ЦК України зазначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою четвертою статті 1273 цього Кодексу.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного

Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про

спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа

може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Згідно частини першої статті 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Право на обов`язкову частку це суб`єктивне майнове право окремих спадкоємців першої черги (стаття 1261 ЦК України) отримати певну частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту. Хоча норми про право на обов`язкову частку розміщені у главі, присвяченій спадкуванню за заповітом, за своєю сутністю право на обов`язкову частку належить до спадкування за законом. Тобто право на обов`язкову частку існує лише за наявності заповіту. Коло осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, визначене статтею 1241 ЦК України, є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає. При з`ясуванні чи відноситься певний суб`єкт до кола осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині слід враховувати, що непрацездатність особи повинна підтверджуватися відповідними документами. При цьому відповідна особа для віднесення її до кола суб`єктів, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, має бути непрацездатною саме на момент відкриття спадщини.

До спадкоємців, які мають право на обов`язкову частку в спадщині, необхідно також відносити спадкоємців, які відмовилися від прийняття спадщини, не прийняли спадщину, усунені від права на спадкування або померли до відкриття спадщини, але в яких є спадкоємці за правом представлення (стаття 1266 ЦК України).

При розгляді справ про спадкування суди мають встановлювати: місце відкриття спадщини, коло спадкоємців, які прийняли спадщину, законодавство, яке підлягає застосуванню щодо правового режиму спадкового майна та часу відкриття спадщини. Обставини, які входять до предмета доказування у зазначеній категорії справ, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі. Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, виданих свідоцтв про право на спадщину, довідок житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця.

За змістом статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано

судом у випадку коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а

також у разі втрати документа, який засвідчує це право.

Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , залишивши заповіт від 24 листопада 2012 року, яким усе своє майно заповів ОСОБА_2 .

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є рідними доньками ОСОБА_5 , а ОСОБА_4 є його рідним сином.

25 травня 1995 року ОСОБА_5 за договором дарування став власником 18/300 частин домоволодіння, що складається в цілому з двох кам`яних житлових будинків, загальною площею 103,1 кв.м та надвірних споруд: «Д,Ж,К,Л,Н,Р,С,Т» - сараїв, «У» - навіс, «З» - альтанка, «И,Ю» - вбиральні, «О» - літньої кухні, «У»-душ, №1-3,5,7 - огородження, І-ІІІ мостіння, розташованих на земельній ділянці розміром 1 226 кв.м по АДРЕСА_2 . Викладене підтверджується договором дарування (а.с. 91-92, т. 2), та спростовує висновки суду першої інстанції про те, що за цим договором ОСОБА_5 набув у власність літ. «Б». При цьому, що саме складало 18/300 частин будинку, що були придбані ОСОБА_5 , та яка їх вартість судом не встановлено.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 15 березня 2002 року за ОСОБА_5 визнано право власності, в резолютивній частині визначено, що судом визнане право власності на 5/6 частин від новозбудованого домоволодіння, що складається з житлового будинку під літ. »Б», літньої кухні під літ. «Н», гаража під літ. «О», що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 74-75, т. 2), однак площа, яка характеризує об`єкт права власності, у рішенні суду відсутня.

Згідно листа КП «БТІ» ОМР від 26.08.2016 за №475138.67, з 21 квітня 1999 року по 14 жовтня 2002 року за ОСОБА_5 було зареєстровано право власності на 18/300 частин домоволодіння за зазначеною адресою, які з 14 жовтня 2002 року були виділені в 5/6 частин жилого будинку АДРЕСА_1 .

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 14 березня 2003 року у справі №2-927/03 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_8 та ОСОБА_9 про визнання права власності, на підставі проекту розподілу домоволодіння АДРЕСА_2 , за ОСОБА_5 визнано право власності на домоволодіння, яке складається з житлового будинку літ. «Б», загальною площею 246,8 кв.м, літньої кухні під літ. «Н», гаражу літ. «О».

Однак до ухвалення цього рішення 25 січня 2003 року ОСОБА_5 на підставі договору дарування став власником 1/6 частини житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 , що складається в цілому з одного кам`яного житлового будинку під літ. «Б», загальною площею 171,8 кв.м, та надвірних споруд: «О» - літня кухня, «Н» - гараж, №2 забор, розташований на земельній ділянці площею 461 кв.м, відтак 1/6 частина будинку набута ним в порядку дарування.

Вказане право власності за ОСОБА_5 зареєстровано в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 18 липня 2008 року.

На підставі відомостей спадкової справи №25/2015 щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 встановлено, що після його смерті із заявами про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Петкової Н.М. звернулися ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , остання на час відкриття спадщини була непрацездатною дитиною спадкодавця.

Постановою приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Петкової Н.М. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 05 серпня 2019 року ОСОБА_2 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 5/6 (п`ять шостих) часток домоволодіння, оскільки із матеріалів спадкової справи №25/2015 від 26 жовтня 2015 року, після смерті ОСОБА_5 , вбачається, що ОСОБА_4 є інвалідом дитинства 3 групи, що підтверджуються: довідкою, виданою Приморською МСЕК серії 10 ДАВ №795813 від 18.04.2016, безстроково; довідкою, виданою Державним закладом ''Український медичний центр реабілітації матері та дитини" Міністерства охорони здоров`я України від 27.04.2016, за №118, де вказано, що він перебував на обліку в Дитячій басейновій лікарні на водному транспорті з 1991 року. Отримав інвалідність дитинства з 20 червня 2000 року; є інвалідом з дитинства 3 групи.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 травня 2020 року у справі №330/2181/16-а (провадження №11-1060апп18) наголосила на тому, що визначення терміна «інвалід з дитинства» не міститься ані в Законі України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в України» (назва закону в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), ані в Законі України «Про державну соціальну допомогу інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам» (назва закону в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). При цьому за змістом абзацу 2 пункту 26 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року №1317, інвалідність з дитинства розглядається як причина інвалідності. Згідно пункту 14 цього Положення причинний зв`язок інвалідності з хворобами, перенесеними у дитинстві, установлюється за наявності документів лікувально-профілактичних закладів, що свідчать про початок захворювання або травму, перенесену до вісімнадцятирічного віку.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в України» (назва закону в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) інвалідом є особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Аналізуючи наведене визначення особи з інвалідністю, суд дійшов висновку, що визначаючи, чи є особа з інвалідністю з дитинства такою, яка має право на обов`язкову частку в спадковому майні, необхідно враховувати не самий лише факт установлення особі інвалідності уповноваженим державним органом, а момент її настання, оскільки чинне законодавство пов`язує набуття особою інвалідності з дитинства не з відповідним висновком такого компетентного органу, а зі стійким розладом функцій організму особи, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності.

Таким чином, оскільки ОСОБА_4 має право на обов`язкову частку в спадщині у вигляді 1/6 її частини, згідно вимог статтею 1241 ЦК України, яка залишилася після смерті ОСОБА_5 , позов підлягає задоволенню в частині визнання за позивачкою права власності 4/6 часток домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 246,8 кв.м, в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Проте, судом першої інстанції порушені норми цивільного процесуального законодавства, що унеможливлює вирішення спадкового спору по суті.

Так, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що 01 лютого 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про залучення її до участі в справі у якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, та надала зустрічний позов до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання факту проживання однією сім`єю та визнання майна спільною сумісною власністю (т. 2, а.с. 41-45, 46).

Протокольною ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 22 лютого 2023 року задоволено заяву ОСОБА_1 та залучено її до участі в справі у якості третьої особи з самостійними вимогами (т. 2, а.с. 206).

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 08 травня 2023 року прийнято до провадження справу №947/26793/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, ОСОБА_1 , про визнання права власності на спадкове майно (т. 2, а.с. 219).

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 01 червня 2023 року внесені виправлення в мотивувальну та резолютивну частини ухвали Київського районного суду м. Одеси від 22 лютого 2023 року та 08 травня 2023 року, виключивши з їх резолютивних частин ОСОБА_1 як третю особу (т. 2, а.с. 228).

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 01 червня 2023 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про вступ третьою особою та прийняття позовної заяву відмовлено, позовну заяву про встановлення факту та визнання майна спільною сумісною власністю повернуто та роз`яснено, що вона має право звернутися до суду з позовною заявою в загальному порядку, посилаючись на те, що даний спір не стосується прав та обов`язків ОСОБА_1 (т. 2, а.с. 229).

Відповідно до частини першої статті 189 ЦПК України завданнями підготовчого провадження є: 1) остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу; 2) з`ясування заперечень проти позовних вимог; 3) визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів; 4) вирішення відводів; 5) визначення порядку розгляду справи; 6) вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті.

Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 07 квітня 2020 року у справі №504/2457/15 (провадження №14-726цс19) зробила наступний правовий висновок, що «саме по собі набуття особою, яка не брала участі у справі, права власності на майно щодо якого виник спір, зокрема після ухвалення судом першої інстанції рішення, не обов`язково свідчить про те, що судовим рішенням вирішено питання щодо її прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків. Натомість питання про те, чи вирішено судовим рішенням питання щодо прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків особи, яка не брала участі у справі, має вирішуватись виходячи з конкретних обставин справи та з урахуванням змісту судового рішення. Отже, підстав для відступлення від висновку Верховного Суду України, викладеного у постановах від 13 березня 2017 року №6-1783цс16 та від 06 вересня 2017 року №6-1099цс17, не вбачається».

Схожій правовий висновок зробив Верховний Суд у постанові від 26 червня 2019 року №1519/2-432/11 (провадження №61-13763св18 та у постанові від 26 червня 2019 року у справі №2-5495/11 (провадження №61-3847св18).

Частиною першою статті 53 ЦПК України передбачено, що треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї зі сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.

За змістом статі 54 ЦПК України, якщо в результаті ухвалення судового рішення сторона може набути право стосовно третьої особи або третя особа може пред`явити вимоги до сторони, така сторона зобов`язана сповістити цю особу про відкриття провадження у справі і подати до суду заяву про залучення її до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору. До такої заяви повинні бути додані докази про направлення її копії особі, про залучення якої як третьої особи подана заява. У разі розгляду справи без повідомлення третьої особи про розгляд справи обставини справи, встановлені судовим рішенням, не мають юридичних наслідків при розгляді позову, пред`явленого стороною, яка брала участь у цій справі, до цієї третьої особи або позову, пред`явленого цією третьою особою до такої сторони.

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)

Аналізуючи зазначені норми процесуального права, застосовуючи положення Європейської конвенції з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, положення Конституції України, правові висновки Великої палати Верховного Суду та Верховного Суду за аналогічних обставин, виходячи з конкретних обставин справи №509/1118/17 та з урахуванням змісту судового рішення від 08 вересня 2022 року, колегія суддів дійшла висновку, що у даному випадку ухвалене судове рішення порушує питання про права та обов`язки ОСОБА_1 , але суд першої інстанції в порушення положень статей 53, 54 ЦПК України не залучив її до участі у справі.

Порушення судом норм процесуального права, а саме, статей 53, 54 ЦПК України, у відповідності до пункту 4 частини 3 статті 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції й прийняття постанови про відмови у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Левіта Віктора Семеновича в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу адвоката Врони Андрія Валентиновича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково, рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 вересня 2023 року скасувати та прийняти постанову, якою позов адвоката Левіта Віктора Семеновича в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання права власності у порядку спадкування, залишити без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 18 лютого 2025 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

А.І. Дришлюк