Справа № 447/542/23 Головуючий у 1 інстанції: Друзюк М.М.
Провадження № 22-ц/811/3312/24 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2025 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - судді Ніткевича А.В.

суддів - Бойко С.М., Копняк С.М.

секретаря Матяш С.І.

з участю представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача Ратича Т.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Ратича Тараса Михайловича на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 03 жовтня 2024 року в складі судді Друзюк М.М. в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору виконавчий комітет Новороздільської міської ради Львівської області як орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав та призначення опікуна,-

встановив:

У березні 2023 року позивач ОСОБА_3 подав до суду позов до відповідача ОСОБА_2 , з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору виконавчий комітет Новороздільської міської ради Львівської області як орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав та призначення опікуна.

В обґрунтування заявлених вимог покликався на те, що є рідним братом по матері ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У 2015 році відповідач уклав шлюб з їхньою матір`ю, під час якого у них народилась дівчинка ОСОБА_5 , при цьому відповідач у 2019 році удочерив його сестру ОСОБА_4 .

У 2021 році ОСОБА_5 з матір`ю загинула внаслідок отруєння чадним газом. Після смерті матері, відповідач, позивач та його сестра ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишилися проживати разом. Їхні стосунки погіршувались, оскільки відповідач неодноразово вчиняв фізичне, психологічне насильство відносно позивача та ОСОБА_4 . Зазначає, що відповідач не цікавився успіхами доньки у навчанні, її здоров`ям, не забезпечував відповідного догляду. У травні 2022 року позивач почав проживати окремо, а його сестра залишилась проживати з вітчимом. У листопаді 2022 його сестра повідомила, що відповідач неодноразово вчиняє відносно неї розпусні дії, по вказаному факту були внесені відомості у ЄРДР за ч. 2 ст. 156 КК України, після чого відповідач виїхав з будинку.

Оскільки відповідач не виконує свої батьківських обов`язків відносно ОСОБА_4 , свідомо самоусунувся від забезпечення її морального та духовного розвитку, а також з врахуванням вчинення розпусних дій сексуального характеру, ОСОБА_2 необхідно позбавити батьківських обов`язків.

При цьому, позивач, як рідний брат може здійснювати опіку над сестрою та може забезпечити сестрі повноцінне та безтурботне життя, тому просив позбавити відповідача батьківських прав відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановити над ОСОБА_4 опіку на призначити його опікуном.

Оскаржуваним рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 03 жовтня 2024 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Позбавлено ОСОБА_2 батьківських прав відносно доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У решті позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Ратич Т.М., з рішенням не погоджується, вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права.

Стверджує, що рішення виконавчого комітету Новороздільської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав є необґрунтованим, однак суд погодився із таким висновком.

Поза увагою суду залишилося те, що у висновку не вказано, які заходи вживалися для вирішення проблемних питань, оскільки у матеріалах справи відсутні відомості про заходи впливу з боку органу опіки та піклування, органів внутрішніх справ, адміністративні стягнення до відповідача не вживалися.

Крім цього, висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав не містить мотивованих висновків необхідності такого та ґрунтується виключно на доводах позивача.

Зокрема, не аргументовано, яким чином позбавлення батьківських прав буде сприяти забезпеченню інтересів дитини, не з`ясовано, чи можливо змінити поведінку батька у кращу сторону іншим чином, ніж позбавлення батьківських прав.

Звертає увагу на те, що кількість голосів комісії з питань захисту прав дитини «за» та «проти» була рівною, тому суд не мав би погодитися з наданим висновком органу опіки та піклування.

Матеріали справи не містять негативних характеристик, доказів винної поведінки відповідача та умисного ухилення його від виконання своїх обов`язків по вихованню доньки.

Покликається на судову практику та зазначає, що сам факт заперечення проти позову про позбавлення батьківських прав також свідчить про інтерес до дитини, бажання приймати активну участь у її вихованні, бажання бути батьком.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатися виправданим лише за виняткових обставин.

Просить скасувати рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 03 жовтня 2024 року в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно із ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача Ратича Т.М. на підтримку доводів скарги, а також пояснення представника позивача ОСОБА_1 на заперечення таких, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про необхідність залишення без задоволення апеляційної скарги виходячи з такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що при вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно переконатися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що вони ухиляються від їх виконання свідомо, тобто, що вони систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов`язки.

Судом встановлено, що відповідач перебуває на військовій службі в Збройних Силах України, куди мобілізувався добровільно у грудні 2022 року, при цьому, з моменту перебування на військовій службі ухиляється від виконання батьківських обов`язків, зокрема в частині матеріального забезпечення дитини, організації навчального процесу дитини, спілкування з дитиною, самоусунувся від виховання та утримання дитини, не виявляє у відношенні до дитини батьківської турботи, що вказує на неналежне виконання відповідачем батьківських обов`язків та нехтування своїми батьківськими обов`язками, у розумінні встановлених законодавчих положень.

Крім цьому, суд врахував, що жодних об`єктивних перешкод для виконання ним батьківських обов`язків в частині матеріального забезпечення дитини та спілкування з дитиною не існує, а перебування відповідача на військовій службі не виключає можливість належно здійснювати батьківські обов`язки.

Поряд з цим, доказів матеріального забезпечення відповідачем своєї дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 судом не встановлено, протягом тривалого розгляду справи в суді, відповідач жодного разу не брав участі в судовому засіданні та особисто не надав будь яких пояснень з приводу предмету та підстав заявленого позову.

Таким чином, врахувавши висновок виконавчого комітету Новороздільської міської ради як органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд дійшов переконання, що свідоме і тривале нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками щодо дитини є наслідком винної поведінки відповідача та є підставою для позбавлення його батьківських прав.

При цьому, суд роз`яснив відповідачу, що згідно з ст. 169 СК України, останній має право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав, у порядку передбаченому законом.

При вирішенні спору суд врахував позицію викладену у постанові Верховного Суду від 24.04.2019 у справі № 331/5427/17.

Щодо встановлення опіки над ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та призначення опікуном брата ОСОБА_3 суд вказав, що після набрання судовим рішенням законної сили та надання дитині ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , спеціального статусу, над нею може встановлюватись піклування відповідно до положень ч. 3 ст. 243 СК України, тому в частині позову про призначення опіки, відмовив.

Зважаючи на те, що рішення суду оскаржується лише відповідачем та виключно в частині задоволених позовних вимог, колегія суддів слідуючи принципу диспозитивності цивільного процесу та положенням ст. 367 ЦПК України, законність оскаржуваного рішення в іншій частині не перевіряє.

Розглядаючи даний спір та перевіряючи законність оскаржуваного рішення згідно вимог ЦПК України колегія суддів враховує таке.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьками записані ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , що стверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , (а.с.40 зворот).

При цьому, позивач ОСОБА_3 зареєстрований разом із відповідачем ОСОБА_2 та ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 , що встановлено із довідки про склад сім`ї № 39 від 16.02.2023 (а.с.7).

Згідно із витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу №73 від 14.02.2023, ОСОБА_8 уклала шлюб з ОСОБА_2 , про що складено актовий запис №05 від 14.08.2015, після укладення шлюбу прізвище дружини змінено на « ОСОБА_10 » (а.с.14).

Відповідно до свідоцтва про народження (виданого повторно) серії НОМЕР_2 , батьками ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , записані відповідач ОСОБА_2 та ОСОБА_11 , при цьому відомості про батька щодо ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , записані відповідно до ст.126 СК України (а.с.12, 13).

Згідно з технічним паспортом на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , такий є власністю ОСОБА_8 , що також підтверджується інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 21-24).

Відповідно до довідки №1843/3296 від 20.02.2024, виданої командиром військової частини НОМЕР_3 полковником ОСОБА_12 , солдат ОСОБА_2 дійсно проходить військову службу у військовій частині № НОМЕР_3 на посаді водія їдальні взводу забезпечення батальйону матеріально-технічного забезпечення (а.с.127).

Звертаючись із про позовом про позбавлення батьківських прав, позивач ОСОБА_3 , як брат та особа в якого проживала малолітня сестра ОСОБА_4 , свої доводи зводив до того, що свідоме самоусунення відповідача від забезпечення морального та духовного розвитку дитини, вчинення щодо неї розпусних дій сексуального характеру є підставою для позбавлення його батьківських прав, тому просив вимоги у цій частині задовольнити, а також у зв`язку з цим встановити над сестрою опіку, призначивши його опікуном.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України "Про охорону дитинства").

Відповідно до частини сьомої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією Організації Об`єднаних Націй про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно із частинами першою, другою статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція ООН про права дитини) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції ООН про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно із частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину.

Положеннями вказаної вище статті визначено основні принципи з виховання дітей. Для здійснення цього завдання батьки наділяються батьківськими правами, тобто правом на особисте виховання своїх дітей.

Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Батьківські права є в той же час і обов`язками батьків з виховання дітей, тому що батьки не тільки володіють правом на виховання дитини, а й мають обов`язок її виховувати. Нездійснення ними своїх прав тягне за собою або повну їх втрату, або тимчасове позбавлення цих прав.

Особи можуть бути позбавленні батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України.

Відповідно до ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вона, він не забрали дитину з полового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Як роз`яснено у п.п. 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, зазначені чинники, повинні мати систематичний та постійних характер.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

Звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин.

При розгляді справ суд застосовує практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч. 4 ст. 10 ЦПК України).

Так, Європейський суд з прав людини у справі «Мамчур проти України» ("Mamchur v. Ukraine", заява №10383/09, рішення від 16 липня 2015 року, п. 100) зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте, необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Також у рішенні від 7 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» («Hunt v. Ukraine», заява №31111/04, п.п. 57-58) Європейський суд з прав людини вказав на те, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

Як встановлено судом першої інстанції, відповідач ОСОБА_2 заперечує щодо не виконання ним своїх батьківських обов`язків, з позбавленням батьківських прав не погоджується, свідченням чого, фактично є подання ним апеляційної скарги.

Разом з цим, обгрунтовуючи вимоги про позбавлення батьківських прав, сторона позивача звертає увагу на те, що 01.12.2022 до Єдиного реєстру досудових розслідувань було внесено відомості та присвоєно номер кримінального провадження №0000441 за ознаками кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 156 КК України. Із Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань слідує, що із відповідною заявою у поліцію звернулася директор Тужанівської ЗЗСО 1-2 степенів ОСОБА_13 , якій учениця 8-го класу ОСОБА_4 повідомила, що її вітчим ОСОБА_2 вчинив відносно неї розбещення, яке полягало у тому, що цілував її у губи та торкався інтимних частин тіла (а.с. 15-16).

Відповідно до пояснень ОСОБА_2 , наданих 30.11.2022 працівникам поліції, відносини із ОСОБА_14 були добрі, міг сварити за навчання, лякати ременем, не бив її, з вересня 2022 року має іншу жінку, на запитання щодо вчинення розбещення відносно неповнолітньої ОСОБА_15 , відповів, що такого не робив, відносився як батько, при цьому, зазначив, що після звернення ОСОБА_16 із заявою про вчинення ним кримінального правопорушення щодо неї, не бажає бути її «названим батьком», займатися її вихованням та проживати з нею (а.с. 17-18).

Згідно із листом ВП № 2 Стрийського РУП ГУНП у Львівській області від 08.01.2024, 27.12.2023 слідчим прийнято рішення про закриття кримінального провадження № 0000441 від 01.12.2022 за ознаками кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 156 КК України, у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення (а.с. 94).

Відповідно до листа №32 від 31.01.2023, відділення соціальної роботи із сім`ями, дітьми та молоддю, що перебувають у СЖО та потребують сторонньої допомоги НТЦСО інформує, що протягом місяця січня 2023 року працівниками відділення здійснено кілька візитів у сім`ю ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 . На момент візитів дверей у будинку ніхто не відчиняв. Із слів сусідів ( ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 ) стало відомо, що ОСОБА_2 разом із своєю співмешканкою із початку грудня 2022 року за даною адресою не проживає. На контакт із працівниками відділення ОСОБА_2 не йде, оскільки візит у відділення соціальної роботи проігнорував, на телефонні дзвінки не відповідає. На даний час ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) проживає за адресою: АДРЕСА_2 , у сім ї своєї тітки ОСОБА_13 . Зі слів жінки стало відомо, що батько ОСОБА_2 упродовж останніх двох місяців не цікавиться життям та здоров`ям дівчинки, не спілкується з нею та не забезпечує дитину фінансово. Також зі слів ОСОБА_20 стало відомо, що її батько ОСОБА_21 заблокував профіль дівчинки на своїх сторінках у соц. мережах, чим обмежив доступ у спілкуванні з дитиною. Наразі повне забезпечення ОСОБА_4 здійснює сім`я ОСОБА_13 (а.с.99).

Згідно із наказом Служби у справах дітей Новороздільської міської ради №01-06/16 від 17.05.2023, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , тимчасово влаштовано в сім`ю ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 101).

З цього наказу також слідує, що попередньо мав місце наказ Служби у справах дітей Новороздільської міської ради №01-06/39 від 19.12.2022 «Про тимчасове влаштування дитини ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 в сім`ю ОСОБА_13 », який наказом №01-06/16 від 17.05.2023 визнаний таким, що втратив чинність.

Згідно із Актом обстеження умов проживання від 17.05.2023, ОСОБА_4 забезпечена окремою кімнатою з ремонтом та меблями, одягом та взуттям відповідно до віку та сезону, за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані та постійно проживають ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , останній фактично за вказаною адресою не проживає (а.с. 100).

Таким чином, ще до ухвалення рішення у даній справі, Службою у справах дітей двічі визначалося місце тимчасового проживання ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 у відповідних сім`ях, при цьому, будь яких доказів незгоди чи заперечення цього зі сторони батька ОСОБА_2 , судом не встановлено.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами (письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків).

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

За приписами ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до положень ч. 4, 5 ст. 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Згідно із висновком Органу опіки та піклування Новороздільської міської ради, відповідно до ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства», СК України, беручи до уваги витяг з протоколу засідання комісії з питань захисту прав дитини № 15 від 20.09.2023, діючи в інтересах неповнолітньої, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 72).

Приймаючи таке рішення Орган опіки та піклування враховував те, що ОСОБА_3 самостійно забезпечує свою сестру ОСОБА_24, займається її вихованням. При цьому ОСОБА_2 отримує пенсію по втраті годувальника (призначена ОСОБА_22 після смерті матері), однак гроші дівчинці не передає, самоусунувся від виховання ОСОБА_16 ще до початку проходження військової служби, не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, навчання, підготовку до самостійного життя, необхідного харчування, медичного догляду тощо, як зазначила ОСОБА_4 після повідомлення нею про домагання зі сторони ОСОБА_2 , останній з нею не спілкується та не проживає, не цікавиться її життям та фінансово не забезпечує.

Рішенням виконавчого комітету Новороздільської міської ради Стрийського району Львівської області №385 від 21.09.2023, затверджено висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 71).

Фактично не погоджуючись із рішенням суду, відповідач ОСОБА_2 свої доводи зводить лише до заперечення зазначеного висновку, через необгрунтованість, на його думку, такого та відсутність підстав для врахування судом, однак будь яких аргументів, які б спростовували встановлені судом та повідомлені ним же обставини, не наводить.

Колегія суддів зауважує, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Цивільне законодавство передбачає, що така підстава позбавлення батьківських прав як ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини характеризується лише винною поведінкою батьків та свідомим нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків повинно бути навмисним, тобто коли особа повністю розуміє наслідки своєї винної поведінки.

З вказаних обставин необхідно розуміти, що ухилення від виконання батьківських обов`язків та їх невиконання не є тотожними поняттями. Ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, з об`єктивної сторони слід розуміти такі дії чи бездіяльність особи, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов`язків.

Разом з цим, на переконання колегії суддів, висновок Органу опіки та піклування є достатньо обґрунтованим та таким, що враховує відносини, які склалися між сторонами, такий не суперечить інтересам дитини, зокрема, висновок містить аналіз відносин батька та дитини, відсутність протягом тривалого часу будь якого інтересу до дитини та фактично відображає дійсні підстави винуватості в ухиленні від виконання батьківських обов`язків, тому колегія суддів вважає за можливе прийняти даний висновок до уваги, оскільки він відповідає інтересам дитини.

При цьому, відповідач повідомлявся про проведення засідання органу опіки і піклування щодо позбавлення батьківських прав, однак на засідання не прибув, жодних пояснень з цього приводу органам опіки і піклування не надав.

Колегія суддів звертає увагу, що при вирішенні спору у вказаній категорії справ необхідно враховувати, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

У постанові від 28 жовтня 2020 року в справі №241/47/19 Верховний Суд зауважив, що з досягненням віку десяти років у дитини з`являється право не лише бути вислуханою і почутою, а й брати активну участь у вирішенні своєї долі.

Жодних доказів в обґрунтування тієї обставини, що хтось чи щось перешкоджає відповідачу брати участь у вихованні дитини, суду не надано, при цьому апеляційний суд враховує вік дитини, її дієздатність та певну самостійність у прийнятті рішень з даного питання (ст. 165 СК України).

Не спростовує зазначеного і лист командира військової частини НОМЕР_3 від 05.09.2023, у якому повідомлено про те, що за результатами бесіди військовослужбовець ОСОБА_2 заперечив щодо не виконання ним своїх батьківських обов`язків, з позбавленням батьківських прав не погоджується, оскільки будь яких доказів спілкування у тій чи іншій формі (скріншотів, переписок) із дитиною, навіть після ухвалення рішення, тобто із поданням апеляційної скарги, відповідач суду не надав.

У Постанові від 29 вересня 2021 року у справі №459/3411/18 (провадження №61-10531 св21) Верховний Суд також дійшов висновку, що лише факт заперечення проти позову про позбавлення батьківських прав не свідчить про інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку на краще.

Натомість, апелянтом не надано належних та допустимих доказів в розумінні статей 12, 81 ЦПК України на підтвердження того, що він змінюється в кращу сторону, визнає свої помилки та прагне свідомо взяти на себе відповідальність за належне виховання ОСОБА_4 .

Таким чином, задовольняючи позовні вимоги у відповідній частині суд першої інстанції правильно врахував, що відповідач, маючи реальну можливість виконувати свої батьківські обов`язки відносно неповнолітньої дочки, зокрема, цікавитися її життям та майбутнім, матеріально допомагати, дбати про культурний та духовний розвиток, спілкуватися, сприяти в отриманні освіти, свідомо ухиляється від виконання таких обов`язків, оскільки жодних об`єктивних перешкод для виконання ним батьківських обов`язків, колегією суддів не встановлено, відтак самоусунувшись від виховання та утримання дитини, не виявляє у відношенні до неї батьківської турботи, що вказує на винне та неналежне виконання відповідачем батьківських обов`язків та нехтування своїми батьківськими обов`язками, у розумінні встановлених законодавчих положень.

З вище наведеного вбачається, що відповідач тривалий час свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, тобто систематично, незважаючи на всі заходи, які мали місце у спірних правовідносинаш (порушення кримінального провадження, визначення тимчасового місця проживання дитини, повідомлення відповідних обставин директору школи та з`ясування таких Службою у справах дітей), продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, не піклується про життя та здоров`я неповнолітньої дочки ОСОБА_22 , матеріально її не утримує, з дитиною взагалі не спілкується та її життям не цікавиться, що розцінюється судом як неможливість змінити поведінку відповідача по відношенню до дитини у кращу сторону, зокрема колегія суддів не вбачає наявності доказів, які б спростовували ухилення ОСОБА_2 від виховання дитини.

Зазначені висновки узгоджуються та є у логічній послідовності із показами допитаних судом свідків ОСОБА_23 та ОСОБА_13 , яка є троюрідною тіткою мами ОСОБА_20 та з листопада 2022 року здійснювала з чоловіком опіку над дитиною, її одягала, харчувала, оплачувала гуртки, повідомила про обставини домагання вітчимом.

Враховуючи те, що факт ухилення відповідача ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 підтверджується зібраними у справі доказами, колегія суддів розділяє висновок суду про наявність підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, що в свою чергу слугуватиме захисту прав дитини у вирішенні всіх її життєвих питань, прав та інтересів.

Крім того, необхідно зазначити, що дійсно позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.

Відповідно до правових висновків викладених у постанові Верховного Суду від 12 травня 2022 року у справі №466/5767/18 (провадження №61-21142св21) позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Особам, позбавленим батьківських прав, надано право звернутися до суду з позовом про їх поновлення. Розглядаючи такі справи, суди зобов`язані перевіряти, наскільки змінилися поведінка особи та обставини, що були підставою для позбавлення її батьківських прав.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції належним чином дослідив та оцінив подані сторонами докази, правильно застосував норми матеріального і процесуального права, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову у відповідній частині.

Доводи апеляційної скарги не містять підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції, а фактично зводяться до незгоди з таким.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Ратича Тараса Михайловича - залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 03 жовтня 2024 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 19 лютого 2025 року.

Головуючий А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк