Житомирський апеляційний суд
Справа №296/9265/17 Головуючий у 1-й інст. Драч Ю. І.
Категорія 53 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Коломієць О.С.

суддів Шевчук А.М., Талько О.Б.

розглянувши у порядку письмового провадження (без повідомлення учасників) цивільну справу №296/9265/17 за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України (МТСБУ) до ОСОБА_1 про відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування

за апеляційною скаргою Моторного (транспортного) страхового бюро України

на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 17 жовтня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Драча Ю.І.

встановив:

У листопаді 2017 року Моторне (транспортне) страхове бюро України (далі МТСБУ) звернулося до суду із вказаним позовом, в якому просило стягнути з відповідача кошти в розмірі понесених витрат в сумі 50 000,00 грн., витрати за послуги аварійного комісара в розмірі 890,00 грн., судовий збір в розмірі 1 600,00 грн., витрати за юридичні послуги в сумі 2 000,00 грн., а загалом 54 490,00 грн.

На обґрунтування позову вказувало, що 06.11.2014 року близько 12 години 25 хвилин в м. Харкові по вул. Полтавський Шлях, 169 з вини відповідача, який керував транспортним засобом «Пежо» д.н.з. НОМЕР_1 була скоєна дорожньо-транспортна пригода. В результаті ДТП був пошкоджений автомобіль «Ауді 100», власником якого є ОСОБА_2 , цивільно-правова відповідальність якого була застрахована згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності № АС/3981412, укладеного із ПРАТ «Україна», строк дії якого з 27.02.2014 року по 26.02.2015 року.

На дату скоєння ДТП цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_1 застрахована не була. Вина відповідача підтверджується постановою Жовтневого районного суду м. Харкова від 12.12.2014 року.

Розмір завданих збитків згідно Звіту №10322 від 03 січня 2015 року, складеного спеціалістом ТОВ «ЕАК Довіра», був визначений згідно ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», як вартість відновлювального ремонту, що складає 130 287,73 грн., при цьому ринкова вартість автомобіля складає 103 176,93 грн. Згідно Звіту №10322/1 від 10 січня 2015 року, складеного спеціалістом ТОВ «ЕАК «Довіра», ринкова вартість ліквідних та працездатних залишків автомобіля «Ауді 100», д.н.з. НОМЕР_2 в результаті його пошкодження становить 52 143,62 грн. Вартість матеріального збитку та страхового відшкодування пов`язаного з пошкодженням «Ауді 100», д.н.3. НОМЕР_2 розраховується наступним чином: 103 176,93 грн. (вартість автомобіля до ДТП) - 52 143,62 грн. (вартість автомобіля після ДТП) = 51 033,31 грн. матеріальний збиток.

10 листопада 2014 року потерпілий подав до МТСБУ повідомлення та 30 грудня 2014 року з метою отримання відшкодування звернувся до МТСБУ з відповідною заявою. У зв`язку з залученням аварійного комісара МТСБУ понесло витрати на аварійного комісара, яким було здійснено збір документів, огляд транспортного засобу та проведення експертизи на загальну суму 890,00 грн. 21 листопада 2014 року МТСБУ направило листа відповідачу з пропозицією самостійно врегулювати спір з потерпілим, який він залишив без відповіді. Зазначена шкода особисто винуватцем ДТП відшкодована потерпілій особі не була. Договірних зобов`язань між МТСБУ, потерпілою особою та відповідачем не виникло.

В зв`язку з настанням події передбаченої п.п. «а» п. 41.1 ст. 41 Закону, МТСБУ здійснило виплату страхового відшкодування потерплому 13.03.2015 року в розмірі 50 000,00 грн., відповідно до наказу МТСБУ №1304 від 11.03.2015 року про відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих.

Таким чином, МТСБУ виконало покладений на нього Законом обов`язок по відшкодуванню шкоди заподіяної з вини власника транспортного засобу, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Відповідно до ст. 1191 ЦК України та п. 38.2.1 ст. 38 Закону після проведення виплати потерпілій собі у МТСБУ виникло право зворотної вимоги (регресу) до відповідача. 11 березня 2015 року МТСБУ направило листа відповідачу з проханням добровільно компенсувати витрати МТСБУ, який він залишив без відповіді.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 17 жовтня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, представник МТСБУ подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповноту з`ясування обставин справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги постанову Жовтневого районного суду м. Харкова №639/11670/14-ц та прийняв незаконне рішення, порушивши норми ч. 4, ч. 6 ст. 82 ЦПК України, не врахував обставини, встановлені рішенням суду у адміністративній справі, що набрало законної сили. Звертає увагу, що постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Також при розгляді справи судом не взято до уваги як доказ довідку Національної поліції України №81218606 від 02.05.2024 року про дорожньо-транспортну пригоду, яка підтверджує факт керування саме водієм ОСОБА_1 транспортним засобом «PEUGEOT» д.р.н. НОМЕР_1 в момент ДТП та порушенням ним п.13.1 ПДР України, мотивуючи це тим, що відомості в ній зазначені станом на 2024 рік та вбачається, що УПП в Харківській області ДПП розпочало свою діяльність 26.09.2015 року і не є правонаступником Державної автомобільної інспекції, але дане твердження суду є хибним, безпідставним та незаконним з огляду на наступне. На письмовий запит МТСБУ дана довідка видана відповідно до Наказу №4 від 10.01.2022 року «Про затвердження Порядку видачі довідки про дорожньо-транспортну пригоду та її форми», відповідно до пункту 33-1.2 статті 33-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», абзацу третього пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 28 грудня 1992 року № 731 «Про затвердження Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади». Відповідно до п. 3. Постанови КМУ від 22 травня 2019 року №424 Про правила ведення обліку дорожньо-транспортних пригод, які визначають порядок ведення обліку дорожньо-транспортних пригод в єдиній інформаційній системі МВС, МВС, Мінінфраструктури, МОЗ, Національна поліція, Укртрансбезпека, Агентство відновлення організовують та здійснюють ведення обліку в межах своєї компетенції, тобто, довідку №81218606 від 02.05.2024 року надано УПП Харківської області Національної поліції України з єдиної інформаційної системи МВС, до складу якого входила Державна автомобільна інспекція на дату ДТП за участю ОСОБА_1 , та аж ніяк не стосується хибного твердження суду про їх правонаступництво.

На місці ДТП водієм ОСОБА_1 було надано працівникам поліції своє посвідчення водія НОМЕР_3 від 08.10.2014 року, яке ідентифікує особу, дані якого були внесені в протокол адміністративного правопорушення та до довідки про дорожньо-транспортну пригоду, що підтверджує про його керування даним автомобілем при скоєнні ДТП, а також на вимогу в судовому засіданні ОСОБА_1 було надано копію зазначеного посвідчення водія, що однозначно ідентифікує особу, яка вчинила ДТП та притягнута до адміністративної відповідальності постановою Жовтневого районного суду м. Харкова №639/11670/14-ц від 12.12.2014 року.

Вищезазначене свідчить про те, що ОСОБА_1 причетний до ДТП, керував транспортним засобом «PEUGEOT» д.р.н. НОМЕР_1 06.11.2014 року в м. Харкові по вул. Полтавський Шлях, 169, з вини якого сталась дана дорожньо-транспортна пригода. Його твердження про непричетність до зазначеної дорожньо-транспортної пригоди є неправдивими з метою уникнення від відповідальності та майнового відшкодування за пред`явленим позовом.

В рішенні суд також зазначив, що Жовтневим районним судом м. Харкова при здійсненні запиту щодо визначення місця проживання особи вказано документ, що посвідчує особу: НОМЕР_4 , натомість відповідачу по справі належить посвідчення водія серії НОМЕР_3 видане 08.10.2014 року, але документ, що посвідчує особу НОМЕР_4 є паспортом ОСОБА_3 про що і зазначено в довідці Міністерства доходів і зборів від 18.12.2014 року, а документ серії НОМЕР_3 є посвідченням водія по справі. Разом з тим, в довідці Міністерства доходів і зборів від 18.12.2014 року зазначено РНОКПП особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, що є ідентичним з РНОКПП відповідача.

Відповідач правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористався.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Судом під час розгляду справи встановлено, що 06 листопада 2014 року о 12 год. 25 хв. ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «PEUGEOT» д.р.н. НОМЕР_1 , по вул. Полтавський Шлях, поблизу буд.169, у м.Харкові, не вибравши безпечну дистанцію, в порушення вимог пункту 13.1 ПДР України, допустив зіткнення із автомобілем «AUDI 100», д.р.н. НОМЕР_5 , під керуванням водія ОСОБА_4 , з подальшим зіткненням автомобіля «AUDI 100» д.р.н. НОМЕР_5 із автомобілем «DAEWOO LANOS», д.р.н. НОМЕР_6 , під керуванням водія ОСОБА_5 , в результаті чого автомобілі отримали механічні пошкодження та їх власникам заподіяна матеріальна шкода, чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП.

Постановою Жовтневого районного суду м. Харкова від 12.12.2014 року у справі №639/11670/14-п ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП (том 1, а.с.13).

На дату скоєння ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 застрахована не була.

Власником автомобіля «AUDI 100» є ОСОБА_2 , цивільно-правова відповідальність якого була застрахована згідно Полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності № АС/3981412, укладеного із ПРАТ «Україна», строк дії якого з 27.02.2014 року по 26.02.2015 року (том 1, а.с.8, 11).

10 листопада 2014 року та 30 грудня 2014 року ОСОБА_4 подав до МТСБУ повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду та заяву про здійснення відшкодування оціненої шкоди, заподіяної в результаті ДТП (том 1, а.с.9,10).

Згідно звіту № 10322/1 від 10.01.2015 року, складеного спеціалістом ТОВ «ЕАК «Довіра» ринкова вартість ліквідних та працездатних залишків автомобіля «AUDI 100», д.н.з. НОМЕР_5 в результаті його пошкодження становить 52 143,62 грн. (том 1, а.с.32-33).

Відповідно до наказу МТСБУ №1304 від 11.03.2015 року, довідки №1 від 12.02.2015 року про розмір відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих, платіжного доручення №1/25023 від 13.03.2015 року ОСОБА_2 здійснено виплату відшкодування шкоди у розмірі 50 000,00 грн. (том 1, а.с.39, том 2, а.с.40, 43).

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що докази доведеності вини відповідача ОСОБА_1 у вчиненні даної дорожньо-транспортної пригоди відсутні, оскільки судом не встановлено обставин, які б підтверджували, що ОСОБА_1 належав автомобіль PEUGEOT номерний знак НОМЕР_1 , який був винуватцем ДТП 06.11.2014 року, крім цього, судом не встановлено, що ОСОБА_1 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 або АДРЕСА_1 .

Колегія суддів не може погодитися із таким висновком суду першої інстанції, виходячи із наступного.

Частиною першою статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України).

За змістом частини першої статті 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі (стаття 1192 ЦК України).

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди, потрібна наявність одночасно усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки, шкоди, причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою, а також вини заподіювача шкоди.

Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.

Під шкодою розуміється майнова шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права.

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стає об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювача шкоди (умислу або необережності).

Відсутність будь-якої з цих умов є підставою для звільнення особи від відповідальності, якщо інше не встановлено законом.

Правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов`язок.

Згідно зі статтею 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Відповідно до статті 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (який був чинним на час виникнення спірних правовідносин) метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників.

У статті 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (який був чинним на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Відповідно до статті 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (який був чинним на час виникнення спірних правовідносин) страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Згідно зі статтею 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (який був чинним на час виникнення спірних правовідносин) у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує в установленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц, провадження №14-176 цс 18, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди.

Статтею 29 Закону України «Про загальнообов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (який був чинним на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Судом установлено, що на момент дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 06.11.2014 року, цивільно-правова відповідальність власника (володільця) транспортного засобу «PEUGEOT» д.р.н. НОМЕР_1 не була забезпечена відповідним договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Відповідно до пункту 39.1 статті 39 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (який був чинним на час виникнення спірних правовідносин), Моторне (транспортне) страхове бюро України є єдиним об`єднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. Участь страховиків у МТСБУ є умовою здійснення діяльності щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Пунктом 41.1 ст. 41 Закону України «Про загальнообов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (який був чинним на час виникнення спірних правовідносин) установлено, що МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, зокрема, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Згідно пп. 38.2.1 п. 38.2 ст. 38 Закону України «Про загальнообов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (який був чинним на час виникнення спірних правовідносин) МТСБУ після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону.

Судом під час розгляду справи встановлено, що 06 листопада 2014 року о 12 год. 25 хв. ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «PEUGEOT» д.р.н. НОМЕР_1 , по вул. Полтавський Шлях, поблизу буд. 169, у м. Харкові, не вибравши безпечну дистанцію, в порушення вимог пункту 13.1 ПДР України, допустив зіткнення із автомобілем «AUDI 100», д.р.н. НОМЕР_5 , під керуванням водія ОСОБА_4 , з подальшим зіткненням автомобіля «AUDI 100» д.р.н. НОМЕР_5 із автомобілем «DAEWOO LANOS», д.р.н. НОМЕР_6 , під керуванням водія ОСОБА_5 , в результаті чого автомобілі отримали механічні пошкодження та їх власникам заподіяна матеріальна шкода, чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП.

Постановою Жовтневого районного суду м. Харкова від 12.12.2014 року у справі №639/11670/14-п ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

У відповідності до частини 4 статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу.

Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку.

Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акту (див.: постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17)).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2019 року у справі № 520/11429/17 (провадження № 61-19719св19) зазначено, що «преюдиційні факти це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень».

Отже, обставина вини відповідача у ДТП встановлена рішенням суду та не повинна доказуватися при розгляді іншої справи.

Таким чином, обставини дорожньо-транспортної пригоди та факти встановлені при розгляді справи про адміністративне правопорушення є преюдиціальними фактами при розгляді даної цивільної справи.

Відповідно до наказу МТСБУ №1304 від 11.03.2015 року, довідки №1 від 12.02.2015 року про розмір відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих, платіжного доручення №1/25023 від 13.03.2015 року ОСОБА_2 здійснено виплату відшкодування шкоди у розмірі 50 000,00 грн.

За обставин цієї справи відповідач, не маючи полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, своїми протиправними діями спричинив ДТП, внаслідок якого було пошкоджено транспортний засіб потерпілого ОСОБА_2 , якому МТСБУ виплатило страхове відшкодування та в силу вимог статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» отримало право зворотної вимоги (регресу) в розмірі виплаченого страхового відшкодування.

Колегія суддів не може погодитися із висновком суду першої інстанції щодо того, що докази доведеності вини відповідача ОСОБА_1 у вчиненні даної дорожньо-транспортної пригоди відсутні, оскільки судом не встановлено обставин, які б підтверджували, що останньому належав автомобіль PEUGEOT номерний знак НОМЕР_1 , який був винуватцем ДТП 06.11.2014 року, крім цього, судом не встановлено, що ОСОБА_1 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 або АДРЕСА_1 , з огляду на наступне.

Відповідно до копії дубліката картки фізичної особи-платника податків ОСОБА_1 присвоєний ідентифікаційний номер НОМЕР_7 (том 1, а.с.106).

Так, з матеріалів справи № 639/11670/14-п про адміністративне правопорушення, яка була витребувана з Жовтневого районного суду м. Харкова вбачається, що справа була розглянута відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

16 грудня 2014 року Жовтневим районним судом м. Харкова зроблено запит до Міністерства доходів і зборів України з метою отримання реєстраційного номеру облікової картки платника податків фізичної особи ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса: АДРЕСА_1 , номер документа, що посвідчує особу: НОМЕР_4 та отримано відповідь з якої вбачається, що вказана фізична особа зареєстрована в Державному реєстрі фізичних осіб платників податків під реєстраційним номером: НОМЕР_7 .

Судом першої інстанції 02.05.2018 року зроблено запит до Державної фіскальної служби з метою отримання реєстраційного номеру облікової картки платника податків фізичної особи ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса: АДРЕСА_2 та отримано відповідь з якої вбачається, що вказана фізична особа зареєстрована в Державному реєстрі фізичних осіб платників податків під реєстраційним номером: НОМЕР_7 (том 1, а.с.82, 83).

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів констатує, що із копії дубліката картки фізичної особи-платника податків, яка надана відповідачем, матеріалів справи про адміністративне правопорушення, інформації з Державної фіскальної служби вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований в Державному реєстрі фізичних осіб платників податків під реєстраційним номером НОМЕР_7 .

За відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС в Житомирській області від 28.11.2017 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 з 22.07.2000 року, вказане також підтверджується копією паспорта громадянина України серії НОМЕР_8 виданого 03.07.2007 року Житомирським МВУМВС України в Житомирській області (том 1, а.с.9,104-105)

З відповіді Управління ведення реєстру територіальної громади Житомирської міської ради від 04.09.2023 вбачається, що за наявною в Управлінні інформацією (архівна будинкова книга) встановлено місце проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 22.07.2000 зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 . Інформація про осіб, місце проживання яких зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 в Управлінні відсутня (том 1, а.с.184).

Колегія суддів звертає увагу, що зареєстроване у встановленому порядку місце проживання особи може відрізнятися від фактичного місця проживання.

Відповідно до відповіді Регіонального сервісного центру Головного сервісного центру МВС від 05.09.2023 № 31/6-2781-2023 вбачається, що транспортний засіб PEUGEOT 290, 1993 року випуску білого кольору, 18.01.2006 року Житомирським ВРЕР, за реєстраційною операцією: реєстрація ТЗ придбаного на аукціоні товар. біржі, зареєстровано за ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . При реєстрації даного транспортного засобу присвоєно номерний знак НОМЕР_1 . Станом на 06 листопада 2014 року та на дату надання відповіді, транспортний засіб зареєстрований за ОСОБА_6 (том 1, а.с. 189).

Отже, хоча у матеріалах справи і відсутні докази, що автомобіль PEUGEOT 290, 1993 року випуску білого кольору, належить ОСОБА_1 , однак судом встановлено, що на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди він володів ним на відповідній правовій підставі.

Колегія суддів вважає за можливе взяти до уваги довідку №81218606 про дорожньо-транспортну пригоду за вихідним номером №44 від 02.05.2024 року з огляду на те, що вона видана відповідно до Наказу Міністерства внутрішніх справ України №4 від 10.01.2022 року «Про затвердження Порядку видачі довідки про дорожньо-транспортну пригоду та її форми» (далі Порядок).

Відповідно до пункту 3 Порядку довідка про ДТП формується з використанням технічних і програмних засобів інформаційно-комунікаційної системи «Інформаційний портал Національної поліції України», яка є функціональною підсистемою єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ.

З огляду на вказане, 02.05.2024 року дана довідка сформована із системи, тому посилання суду першої інстанції на те, що саме відомості в ній зазначені станом на 2024 року є помилковими.

Згідно вищевказаної довідки 06.11.2014 року о 12 год. 25 хв. відбулася дорожньо-транспортна пригода (зіткнення) за участю транспортного засобу PEUGEOT 290, д.н.з. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_6 ( АДРЕСА_3 ), під керуванням водія ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , посвідчення водія НОМЕР_3 від 08.10.2014 року) та транспортних засобів AUDI 100 д.н.з., який належить ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 ), під керуванням водія ОСОБА_4 ( АДРЕСА_4 ) та ЗАЗ ТF699P д.н.з. НОМЕР_5 , власником та водієм якого є ОСОБА_5 ( АДРЕСА_5 ) (том 2, а.с.93-94).

У матеріалах справи міститься копія посвідчення водія ОСОБА_3 від 08.10.2014 року НОМЕР_3 (том 2, а.с.125).

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності, приймаючи до уваги встановлену вину відповідача у вчиненні ДТП, яка мала місце 06.11.2014 року, судовим рішенням, що набрало законної сили, встановивши завдання у цій ДТП матеріальної шкоди внаслідок пошкодження належного ОСОБА_2 автомобіля «AUDI 100», д.н.з. НОМЕР_5 , наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою відповідача та завданою шкодою, а також встановивши, що відповідач не застрахував свою цивільно-правову відповідальність на час вказаної пригоди, а МТСБУ здійснило виплату потерпілому за завдану матеріальну шкоду, колегія дійшла висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача у порядку регресу 50 000,00 грн., які були виплачені потерпілому за завдану матеріальну шкоду внаслідок пошкодження його транспортного засобу.

Вимоги в частині стягнення з відповідача витрат за послуги аварійного комісара в розмірі 890,00 грн. не підлягають задоволенню, оскільки вказана сума не виплачувалась потерпілій стороні МТСБУ у порядку відшкодування шкоди, тому в порядку регресу не підлягають стягненню із винної особи.

Витрати за юридичні послуги також не підлягають відшкодуванню з огляду на наступне.

На підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу надано: копію довіреності №6/03/124 від 16.03.2017 року, копію контракту про надання правової допомоги №61 від 27.09.2012 року.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Сума забезпечення витрат на професійну правничу допомогу визначається судом з урахуванням приписів частини четвертої статті 137, частини сьомої статті 139 та частини третьої статті 141 цього Кодексу, а також їх документального обґрунтування (частина п`ята статті 135 ЦПК України).

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до статті 131-2 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура. Незалежність адвокатури гарантується. Засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначаються законом.

Виключно адвокат здійснює представництво іншої особи в суді, а також захист від кримінального обвинувачення.

Законом можуть бути визначені винятки щодо представництва в суді у трудових спорах, спорах щодо захисту соціальних прав, щодо виборів та референдумів, у малозначних спорах, а також стосовно представництва малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена.

Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, ухвалене у справі про відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування, а тому справа №296/9265/17 є малозначною у силу вимог закону.

Відповідно до частини другої статті 60 ЦПК України під час розгляду спорів, що виникають з трудових відносин, а також справ у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених у статті 61 цього Кодексу.

Отже, у малознічній справі здійснювати представництво особи в суді може особа, яка не є адвокатом.

Проте поняття «надання професійної правничої допомоги» не тотожне поняттю «представництво особи в суді». Надання професійної правничої допомоги здійснюють лише адвокати, натомість представництво особи у суді може бути здійснене за вибором особи адвокатом або іншим суб`єктом (абзац другий підпункту 2.2.1 підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини висновку Конституційного Суду України (Велика палата) у справі за конституційним зверненням Верховної Ради України про надання висновку щодо відповідності законопроекту про внесення змін до Конституції України (щодо скасування адвокатської монополії) (реєстр. № 1013) вимогам статей 157 і 158 Конституції України від 31 жовтня 2019 року № 4-в/2019).

Таким чином, витрати на юридичні послуги, надані стороні у справі іншою, ніж адвокат, особою, не належать до витрат на професійну правничу допомогу та не можуть бути відшкодовані у порядку частини четвертої статті 137, частини сьомої статті 139 та частини третьої статті 141 ЦПК України.

Отже, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального права, призвело до ухвалення у справі незаконного рішення, а тому останнє підлягає скасуванню, з ухвалення нового судового рішення про часткове задоволення позову з вищевказаних підстав (п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України).

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (98%) з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 920,00 грн.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в силу вимог закону.

Керуючись ст. 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України задовольнити частково.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 17 жовтня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_7 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_6 ) на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України (, адреса місцезнаходження: Русанівський Бульвар, 8, м. Київ, 02154) страхове відшкодування в порядку регресу в розмірі 50 000,00 грн. та судовий збір в розмірі 3 920,00 грн.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 11 лютого 2025 року.

Головуючий Судді