Справа № 459/4198/23 Головуючий у 1 інстанції: Новосада М.Д.
Провадження № 22-ц/811/3388/24 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2025 року м. Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

секретаря: Ковальчука Ю.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 25 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан», про стягнення майнової та моральної шкоди ,-

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан» про стягнення майнової та моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 23.06.2023 о 12:55 у м. Червонограді, на перехресті вулиць Винниченка і Чорновола, відповідач, керуючи автомобілем марки Volkswagen Transporter д.н.з. НОМЕР_1 , здійснив зіткнення із належним йому автомобілем марки Renault Kango д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 , внаслідок чого транспортний засіб отримав пошкодження. Відповідача було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП. ТДВ «Страхова компанія «Гардіан» виплатила йому страхове відшкодування у розмірі 51407,46 грн., що було недостатньо, оскільки він сплатив за ремонт автомобіля 155900 грн.

Крім цього, просив стягнути моральну шкоду, оскільки змушений був витрачати додаткові зусилля, час та кошти для відновлення своїх порушених прав. Також в цей період не міг користуватись власним автомобілем, що завдало і продовжує завдавати сильних душевних страждань. Тому просив позов задоволити.

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 25 вересня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан» про стягнення майнової та моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 67669,00 грн на відшкодування матеріальної шкоди та 10000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1372,49 грн. судового збору.

У позовних вимогах до Товариства з обмеженою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан» відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , подавши апеляційну скаргу.

З рішенням суду не погоджується в частині розміру відшкодування шкоди стягнутого з відповідача ОСОБА_2 , оскільки таке стягнуте у розмірі меншому від встановленого судом розміру заподіяної майнової шкоди.

Вказує, що коефіцієнт фізичного зносу підлягає застосуванню при визначені розміру страхового відшкодування, яке виплачується страховиком, а у разі його недостатності для відшкодування шкоди, заподіювачем шкоди сплачується різниця між таким страховим відшкодуванням і фактичним розміром шкоди.

Таким чином, передбачений ст. 29 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» коефіцієнт фізичного зносу не підлягає застосуванню при визначенні різниці між фактичним розміром шкоди та страховим відшкодуванням, яке підлягає сплаті особою, що заподіяла шкоду, в порядку ст.1194 ЦК України.

На думку апелянта, різниця між фактичним розміром шкоди і виплаченим страховим відшкодуванням, яка підлягає сплаті відповідачем, повинна визначатись як різниця між вартістю відновлювального ремонту автомобіля без врахування коефіцієнта фізичного зносу та виплаченим страховим відшкодуванням.

Просить рішення суду скасувати в частині стягнення з ОСОБА_2 67 669 грн. та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 104 492 грн. 54 коп.

Сторони в судове засідання не з`явилися, хоча про час та дату розгляду справи були повідомлені належним чином.

Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі "ЮніонАліментаріаСандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність учасників справи, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, явка яких не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до висновку, що з відповідача ОСОБА_2 підлягає до стягнення різниця між вартістю майнового збитку (155 900,00 грн.) та загальною вартістю відновлювального ремонту з коефіцієнтом фізичного зносу (88231,00 грн.) в сумі 67669,00 грн. Окрім цього, суд прийшов до висновку про стягення з відповідача ОСОБА_2 10 000грн. моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції.

Встановлено, що 23.06.2023 о 12:55 у м. Червонограді, на перехресті вулиць Винниченка і Чорновола, відповідач ОСОБА_2 , керуючи автомобілем марки Volkswagen Transporter д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись по другорядній дорозі, не надав дорогу автомобілю, який рухався по головній дорозі, у результаті чого здійснив зіткнення із належним позивачу автомобілем марки Renault Kango д.н.з. НОМЕР_2 , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (а.с. 7), під керуванням ОСОБА_3 , внаслідок чого транспортний засіб отримав пошкодження.

Постановою Червоноградського міського суду від 04.08.2023 ОСОБА_2 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП (а.с. 11).

Відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «Volkswagen Transporter», реєстраційний номер НОМЕР_1 , з 19.08.2022 по 18.08.2023 включно була застрахована в ТДВ «Страхова компанія «Гардіан», страхова сума на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну 160000,00 грн., розмір франшизи - 0,00 грн. (а.с. 39).

Позивач, як власник автомобіля, повідомив страхову компанію ТДВ «Страхова компанія «Гардіан» про вказане ДТП.

30.06.2023 було складено протокол огляду транспортного засобу «Renault Kango» д.н.з. НОМЕР_2 , 2011 року випуску, власником якого є позивач, детально описано його пошкодження та зроблено фотознімки останніх (а.с. 40-53).

Позивач та відповідач ТДВ «Страхова компанія «Гардіан» уклали акт про врегулювання страхового випадку, відповідного до якого сторони встановили та погодили, що по заявленому страховому випадку розмір матеріального збитку становить 51407,46 грн. (а.с. 54).

Згідно з платіжною інструкцією №182677 від 08.08.2023, ТДВ «Страхова компанія «Гардіан» перерахував позивачу страхове відшкодування, згідно акту, у сумі 51407,46 грн. (а.с. 56).

Проте, відповідно до копії наряду-замовлення №01652 від 15.08.2023, в якому зазначені надані послуги з відновлення пошкодженого транспортного засобу «Renault Kango» д.н.з. НОМЕР_2 , 2011 року випуску, та копії товарного чеку від 11.10.2023, виданого ФОП ОСОБА_4 , позивач сплатив за ремонт вищевказаного автомобіля 155900 грн. (а.с. 12, 13).

Згідно зі статтею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

За загальним правилом, відповідальність за шкоду несе боржник особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Разом з тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 вказаного Закону).

Згідно зі статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожнього-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до частини першої статті 990 ЦК України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступник) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).

Частиною першою статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Згідно з п.36-1 ст. 36 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

За змістом статті 22, 1166, 1192 ЦК України, шкода відшкодовується в повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність.

Статтями 28, 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП.

При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).

Верховний Суд в постановах від 13 травня 2019 року (справа №522/538/17) та від 22 квітня 2021 року у справі № 759/7787/18 (провадження № 61-10773св20) прийшов до аналогічних висновків.

На думку апелянта з відповідача ОСОБА_2 підлягає до стягнення різниця між фактичним розміром шкоди і виплаченим страховим відшкодуванням, яка повинна визначатись як різниця між вартістю відновлювального ремонту автомобіля без врахування коефіцієнта фізичного зносу та виплаченим страховим відшкодуванням.

Колегія суддів не може погодитись з такими твердженнями апеляційної скарги.

У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону № 1961 IV).

Відтак Велика Палата Верховного Суду послідовно наголошує, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми. Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961 IV) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №147/66/17).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач зі страховиком дійшли згоди, без проведення експертизи, підписанням акту про врегулювання страхового випадку, врегулювавши суму відшкодування у розмірі 51407,46 грн.

П. 3.1. акту про врегулювання страхового випадку, укладеного між позивачем та відповідачем ТДВ «Страхова компанія «Гардіан» передбачено, що з моменту страхового відшкодування в встановленому розмірі, за заявленим страховим випадком, ОСОБА_1 майнових та інших претензій, пені, штрафних та інших грошових вимог до ТДВ «Страхова компанія «Гардіан» мати не буде.

Тому, зважаючи на наведене, суд першої інстанції прийшов до висновку, що матеріальне відшкодування з ТДВ «Страхова компанія «Гардіан» на користь позивача стягненню не підлягає, з чим погоджується колегія суддів.

Судом першої інстанції було проведено розрахунок виходячи з п.7.41. Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України, Фондом державного майна України 24.11.2003 N? 142/5/2092 (у редакції наказу Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24.07.2009 N? 1335/5/1159), де вказано, що значення коефіцієнта фізичного зносу, який підлягає усуненню, не може перевищувати 0,7. Для складників КТЗ зі строком експлуатації понад 12 років значення ЕЗ приймається рівним 0,7.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію ТЗ «Renault Kango», вказаний автомобіль 2011 року випуску, що було підставою на думку суду першої інстанції для нарахування коефіцієнту фізичного зносу до його складників у розмірі 70 %.

Позивачем надано рахунок на загальну суму 155 900,00 грн., відповідно до якого, вартість робіт становить 59230,00 грн., вартість запасних частин становить 96670,00 грн. Після застосування коефіцієнту зносу у розмірі 70%, вартість запасних частин буде становити 29001,00 грн., а загальна вартість відновлювального ремонту - 88231,00 грн.

Таким чином позивач мав право на отримання відшкодування витрат на відновлення пошкодженого майна від страхової компанії з врахуванням зносу 70 % запасних частин та франшизи 0%, відповідно до наведеного розрахунку.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки ОСОБА_1 врегулював з страховиком суму відшкодування у розмірі 51407,46 грн., то таким чином, взяв на себе ризики отримання меншого розміру страхового відшкодування.

Отже, розмір матеріального відшкодування, який підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_2 буде становити 67669 грн. (155 900,00 грн. - 88231,00 грн.).

Колегія суддів вважає, що суд прийшов до правильного висновку про стягнення з відповідача саме 67669 грн., та погоджується з розрахунками суду першої інстанції.

Оскільки рішення суду першої інстанції в частині стягнення моральної шкоди апелянтом не оскаржується, таке в силу вимог ст. 367 ЦПК України судом апеляційної інстанції не переглядається.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції. Судом першої інстанції правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе судове рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке

конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-

УХВАЛИВ :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 25 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 20 лютого 2025 року.

Головуючий : Ванівський О.М.

Судді: Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.