Житомирський апеляційний суд
Справа №274/8436/24 Головуючий у 1-й інст. Хуторна І. Ю.
Категорія 70 Доповідач Талько О. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Талько О.Б.,

суддів: Коломієць О.С., Шевчук А.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в м. Житомирі матеріали цивільної справи №274/8436/24 за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення із ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітньої дитини, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Кожуховського Олега Вікторовича, на ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 31 жовтня 2024 року, постановлену під головуванням судді Хуторної І.Ю.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою, в якій просила видати судовий наказ про стягнення зі ОСОБА_2 на свою користь аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частини з усіх видів його заробітку ( доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття.

На обгрунтування заявлених вимог зазначила, що із 7 серпня 2004 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . Від шлюбу вони мають неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 15 лютого 2018 року шлюбі між ними розірвано.

Після розірвання шлюбу неповнолітній син проживає разом з нею. ОСОБА_2 ухиляється від обов`язку надавати матеріальну допомогу на утримання дитини, внаслідок чого вона змушена звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу.

Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 31 жовтня 2024 року відмовлено у видачі судового наказу.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Кожуховський О.В., посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Зокрема, зазначає, що ОСОБА_1 звернулася до суду з вимогою про стягнення аліментів у частці від заробітку (доходу) боржника у розмірі 1/4 частини його щомісячного заробітку (доходу), що узгоджується з вимогами пункту 4 частини 1 статті 161 ЦПК України. Вказівка на те, що визначена частка від заробітку ( доходу) платника аліментів не повинна бути меншою, ніж 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, відповідає вимогам статті 182 СК України.

Вважає, що суд відмовив у видачі судового наказу з формальних міркувань та без достатніх правових підстав.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відмовляючи у видачі судового наказу, суд першої інстанції виходив з того, що заявлена ОСОБА_1 вимога про стягнення аліментів на утримання дитини у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку ( доходу) боржника, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного не передбачена вимогами пункту 4 статті 161 ЦПК України, що позбавляє суд можливості видати судовий наказ.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком.

Частиною п`ятою статті 183 СК України передбачено право батьків або інших законних представників дитини, разом з якими проживає дитина, звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів.

Відповідно до частин першої та другої статті 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.

Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Пунктом 4 статті 161 ЦПК України передбачено, що судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину однієї чверті, на двох дітей однієї третини, на трьох і більше дітей половини заробітку ( доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства ( материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Окрім того, пунктом 5 даної норми також передбачена можливість видачі судового наказу у разі заявлення вимоги про стягнення аліментів на дитину у твердій грошовій сумі в розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства ( материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 161 цього Кодексу.

Зміст заяви про видачу судового наказу свідчить про те, що ОСОБА_1 просила стягнути з ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітнього сина у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) боржника щомісячно, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

У частині другій статті 182 СК України закріплене положення про те, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Даною нормою також встановлено, що мінімальний ґарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50 % відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Тобто, незалежно від способу стягнення коштів на утримання дитини, розмір присуджених до сплати аліментів не може бути меншим ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Отже, дане положення закону є безспірною, встановленою Державою правовою гарантією для неповнолітніх осіб, права яких не можуть бути обмежені внаслідок застосування того чи іншого судового провадження при вирішенні питання їх належного матеріального утримання. Мінімальне матеріальне забезпечення неповнолітніх дітей у зазначеному розмірі є законним обов`язком платника аліментів, незалежно від того, у позовному чи в наказному провадженні розглянуті вимоги про стягнення аліментів.

Таким чином, суд першої інстанції без достатніх правових підстав відмовив у видачі судового наказу.

Враховуючи вищезазначене, ухвалу слід скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 367,368,371,374,379,381-384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кожуховського Олега Вікторовича, задовольнити.

Ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 31 жовтня 2024 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Головуюча Судді: