ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Одринської Т.В.,

суддів: Кузнєцової О.Ю., Панченка О.О.,

за участю секретаря: Сальної Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Полтавській області про відшкодування моральної шкоди

за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції в Полтавській області на рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 19 вересня 2024 року,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2023 року позивач звернулась до суду із вказаним позовом, у якому просила стягнути на її користь з Головного управління Національної поліції в Полтавській області моральну шкоду в сумі 200 000 грн, 2000 грн судового збору та 6000 грн витрати на правову допомогу.

В обґрунтуванні позовних вимог вказувала, що починаючи з 24.04.2001 вона працювала в бюро перепусток обслуговуючого персоналу і підрозділу забезпечення УМВС України в Полтавській області.

Згідно з наказом Головного управління Національної поліції в Полтавській області від 14.04.2022 №167 вона була звільнена за прогул. Після чого була змушена звернутися до суду для відновлення свого порушеного права.

04.09.2023 постановою Полтавського апеляційного суду апеляційну скаргу було задоволено повністю. Рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 14 червня 2023 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги повністю задоволено. Визнано незаконним та скасовано наказ Головного управління Національної поліції в Полтавській області від 14.04.2022 № 167 о/с про звільнення ОСОБА_1 за п.4 ст. 40 К3пП України та поновлено її на посаді чергового бюро перепусток відділення комунально-експлуатаційного забезпечення центру забезпечення Головного управління Національної поліції в Полтавській області з 14 квітня 2022 року.

Вказувала, що за цей період, будучи інвалідом 3-ї групи, вона зазнала психічних страждань, нервовий зрив, через що загострились хвороби та було виявлено онкологічне захворювання, через свавілля, яке було вчинено відповідачем, що виразилося у незаконному звільненні з роботи за два роки до пенсії.

Вказувала, що вона була вимушена звернутись до сімейного лікаря. За результатами їй було встановлено діагноз: основний - «страх психічного розладу, тривожний розлад», супутній - гіпертонія з ускладненням, гіпертензія з ураженням серця. Після надання невідкладної медичної допомоги було видано направлення до лікаря спеціаліста.. Також після огляду лікарем-психіатром та психологом Обласної психоневрологічної поліклініки зі стаціонаром №1 їйбуло встановлено діагноз: «тривожний розлад» та призначено амбулаторне лікування.

3 04.05.2022р. по 16.05.2022р. була змушена проходити стаціонарне лікування у неврологічному відділенні 5-ї міської клінічної лікарні. В результаті пережитого стресу і тривалих моральних страждань ускладнився діагноз по інвалідності, а саме розповсюджений остеохондроз з преважним ураженням шийного та попереково-крижового відділів хребта ускладнений грижами.

03.01.2023 року виявили онкологічне захворювання. Після чого позивачці було зроблено операцію в Полтавському обласному онкологічному диспансері. Потім пройшла 6 курсів хіміотерапії та опромінення.

Вважає, що все це було результатом пережитого стресу та погіршення стану, після моральних страждань.

Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 19 вересня 2024 року позовні вимоги задоволено у повному обсязі.

Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Полтавській області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 200 000 грн.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду мотивовано тим, що оскільки права позивачці у сфері трудових відносин були порушені, то вона має право на відшкодування їй моральної шкоди.

Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржило ГУНП в Полтавській області, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, представник управління просив скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що позивачем при розгляді справи не доведено факту наявності моральної шкоди, факту протиправних діянь ГУНП у Полтавській області та не доведено наявність причинно-наслідкового зв`язку між протиправним діянням та завданою шкодою.

Вказано, що сам факт скасування наказу ГУНП в Полтавській області в частині звільнення позивача не є доказом заподіяння моральної шкоди та підставою для її відшкодування.

Зазначено, що факт нервозності та перебування у стресовій ситуації внаслідок звільнення, не є належним доказом втрат немайнового характеру внаслідок моральних та фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних позивачці Головним управлінням Національної поліції в Полтавській області.

Відповідач звертає увагу, що позивач не надала до суду доказів на підтвердження завдання їй моральної шкоди, а також доказів розрахунку цієї моральної шкоди.

В оскаржуваному рішенні відсутні будь-які посилання на експертні дослідження або інші документи, що могли б підтвердити зв`язок між стресом та виникненням ракових захворювань.

Також в мотивувальній частині рішення відсутні дослідження доказів, наданих сторонами у справі та жодної оцінки аргументам сторони відповідача.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлені строки не надходив. Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які прийняли участь у розгляді справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог, приходить до наступних висновків.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право на відшкодування їй моральної шкоди оскільки її права у сфері трудових відносин були порушені.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів і вимог апеляційної скарги, апеляційний суд прийшов до таких висновків.

З матеріалів справи вбачається, що постановою Полтавського апеляційного суду від 04 вересня 2023 року рішення Ленінського районного суду м.Полтави від 14 червня 2023 року скасовано та ухвалено нове. Позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Полтавській області про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено. Визнано незаконним та скасовано наказ Головного управління Національної поліції в Полтавській області від 14.04.2022 № 167 о/с про звільнення ОСОБА_1 за п.4 ст. 40 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді чергового бюро перепусток відділення комунально-експлуатаційного забезпечення центру забезпечення Головного управління Національної поліції в Полтавській області з 14 квітня 2022 року.

Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Полтавській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу 134 951 грн 65 коп. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Відповідно до ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Оглядом сімейного лікаря КП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №3 ПМР» від 19.04.2022 ОСОБА_1 встановлено діагноз стан психічного розладу.

Відповідно до Довідки №38.1-21/958 від 25 квітня 2022 року КП «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги ПОР» Юленко С.О. була оглянута лікарем-психіатром та психологом та призначено амбулаторне лікування.

3 виписки з медичної карти стаціонарного хворого №615 вбачається, що ОСОБА_1 з 04.05.2022 по 16.05.2022 проходила стаціонарне лікування у неврологічному відділенні 5-ї міської клінічної лікарні. Клінічний діагноз: розповсюджений остеохондроз з преважним ураженням шийного та попереково-крижового відділів хребта ускладнений грижами.

Згідно з випискою №1102 із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого КП «Полтавський обласний клінічний онкологічний диспансер» ОСОБА_1 поступила зі скаргами на наявність пухлинного утворення правої молочної залози, була прооперована 31.01.2023.

Також матеріалами справи підтверджується, що позивач проходила курси хіміотерапії та опромінення.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України встановлено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (ч. 1 ст. 19 ЦПК України).

Верховний Суд у постанові від 27 листопада 2019 року у справі №750/6330/17 підкреслив, що у практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (див. наприклад, Рисовський проти України, № 29579, іт 86, 89, від 20 жовтня 2011, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, п. 71, 22 листопада 2005).

Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

Аналіз чинного законодавства дає підстави для висновку, що інститут моральної шкоди має міжгалузевий характер, а тому особливості його застосування можуть встановлюватися галузевим законодавством.

У трудовому законодавстві право працівника на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням його трудових прав, визначено у статті 237-1 КЗпП України, відповідно до якої відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що норма статті 237-1 КЗпП України містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті 3, 4, 11, 31 ЦПК України).

Норми КЗпП України не містять будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин,

Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб.

За змістом ст.ст. 23 та 1167 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок душевних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

При цьому, діючим законодавством України не визначено будь-якої певної шкали для визначення розміру складових моральної шкоди (глибина моральних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого тощо).

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про наявність підстав для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України.

Ураховуючи наведене, безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що позивач не надала до суду доказів на підтвердження завдання їй моральної шкоди, оскільки законодавством України передбачено відшкодування моральної шкоди у разі порушення прав працівника у сфері трудових відносин.

Оскільки матеріалами справи та фактичними обставинами встановлено наявність підстав скасування наказу про звільнення позивача з роботи та поновлення його на роботі, то й вимога про відшкодування моральної шкоди підлягає задоволенню.

За таких обставин, з огляду на пряму вказівку щодо причинно-наслідкового зв`язку моральних страждань позивача з фактом її протиправного звільнення ГУНП в Полтавській області, що встановлено матеріалами справи, зокрема рішенням Полтавського апеляційного суду, яке набрало чинності, вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди є обґрунтованими.

Разом з тим, суд помилково прийняв до уваги доводи позивача про погіршення її стану здоров`я через незаконне звільнення, а саме встановлення діагнозів: основний - «страх психічного розладу, тривожний розлад», супутній - гіпертонія з ускладненням, гіпертензія з ураженням серця, ускладнення діагнозу по інвалідності, а у подальшому виявлення онкологічного захворювання.

Позивачем не доведено причинно-наслідкового зв`язку між протиправними діяннями ГУНП у Полтавській області та завданою їй моральної шкодою, внаслідок погіршення стану здоров`я.

Таким чином, слушними є доводи апеляційної скарги про те, що матеріали справи та оскаржуване рішення не містять будь-якого посилання на експертні дослідження або інші документи, що могли б підтвердити зв`язок між звільненням та встановленими діагнозами.

У висновку, висвітленому у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020, справа №752/17832/14-ц зазначено, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до пунктів 3, 4 частини 1статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Приймаючи до уваги фактичні обставини справи, а саме - допущені відповідачем ГУНП в Полтавській області порушення трудового законодавства стосовно позивача, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, колегія суддів вважає за необхідне змінити рішення суду першої інстанції, стягнувши з відповідача на користь позивача 10 000 грн у відшкодування моральної шкоди.

Щодо розподілу судових витрат, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України одним із основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

З норми статті 11 ЦПК України вбачається, що суд визначає відповідно до принципу пропорційності розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У даній справі позивачем заявлено вимогу майнового характеру у розмірі 200 000,00 грн.

Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом у постанові від 28 листопада 2018 року у справі №761/11472/15-ц(провадження № 61-23674св18), позовна вимога про відшкодування моральної шкоди, яку позивач визначив у грошовому вимірі, - є вимогою майнового характеру.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 176 ЦПК України ціна позову у позовах про стягнення грошових коштів - визначається сумою, яка стягується.

За подачу позову до суду підлягав сплаті судовий збір у сумі 2000,00 грн,

Враховуючи те, що пропорційність задоволених позовних вимог до ГУНП в Полтавській області за результатом апеляційного перегляду справи змінилась, суми стягнутих з ГУНП в Полтавській області судових витрат також слід змінити пропорційно задоволеним позовним вимогам (на 5%), а саме: стягнуту з ГУНП в Полтавській області суму судового збору у розмірі 2000,00 грн слід зменшити до 100 грн.

Разом з тим за подачу, апеляційної скарги до суду, підлягав сплаті судовий збір у сумі 3000,00 грн, тоді як фактично відповідачем було сплачено судовий збір у більшому розмірі 4500,00 грн.

Надмірно сплачена позивачем сума судового збору не підлягає розподілу між сторонами у порядку статті 141 ЦПК України, а може бути повернута позивачу у порядку, передбаченому Законом України «Про судовий збір».

Отже, розподілу між сторонами, підлягає лише сума судового збору за подачу апеляційної скарги, у розмірі 3000,00 грн.

Оскільки за результатом апеляційного перегляду апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню (на 95%), з позивача на користь ГУНП в Полтавській області слід стягнути частину суми судового збору, сплаченого ГУНП в Полтавській області за подачу апеляційної скарги, а саме: 2900,00 грн.

Таким чином, шляхом взаємозаліку, з ОСОБА_1 на користь ГУНП в Полтавській області підлягає стягненню судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 2800,00 грн.

Щодо стягнення судових витрат на правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Згідно з положеннями частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат (за наявності заперечень учасника справи, якими є відповідні заперечення представника відповідача), що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Відповідно до договору про надання послуг адвоката від 01.10.2023 (який міститься в матеріалах електронної справи Електронного Суду) розмір оплати послуг визначений цим договором та становить 6000,00 грн. Надання послуг підтверджується актом прийому-передачу від 19.09.2024.

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі №925/1137/19, від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі №753/1203/18.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Таким чином доводи апеляційної скарги про відсутність доказів оплати позивачем адвокатських послуг та відсутність підтвердження оприбуткування отриманої суми адвокатом є безпідставними.

Враховуючи те, що розмір відшкодування моральної шкоди за результатом апеляційного перегляду зменшено, колегія суддів вважає за необхідне зменшити розмір судових витрат на правничу допомогу, а саме - стягнути з ГУНП в Полтавській області судові витрати на правову допомогу у розмірі 1000,00 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 383, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Полтавській області задовольнити частково.

Рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 19 вересня 2024 року змінити, зменшивши розмір відшкодування моральної шкоди, що підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 до 10 000,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Головного управління Національної поліції в Полтавській області сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2800,00 грн.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Полтавській області на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 1000,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 лютого 2025 року.

Головуючий Т.В. Одринська

Судді О.Ю. Кузнєцова

О.О. Панченко