Справа № 128/1048/24
Провадження № 22-ц/801/448/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ратушняк І. О.
Доповідач:Матківська М. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2025 рокуСправа № 128/1048/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

Головуючого: Матківської М. В.

Суддів: Войтка Ю. Б., Стадника І. М.

Секретар: Пантелеймонова А. І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 24 грудня 2024 року у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 за участі заінтересованої особи Управління Державної Міграційної служби України у Вінницькій області, про встановлення факту, що має юридичне значення,

Рішення ухвалив суддя Ратушняк І. О.

Рішення ухвалено о 15.44 год у с-ще Тиврів Вінницької області

Дата складення повного тексту судового рішення - не відома,

Встановив:

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме про встановлення факту її постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, а саме в АДРЕСА_1 .

Заява мотивована тим, що вона народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Студениця Тиврівського (нині - Вінницького) району Вінницької області, про що свідчить запис в паспорті громадянина СРСР серії НОМЕР_1 від 15 червня 1987 року, а також Витяг з державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження, відповідно до статтей 1216, 133, 135 СК України № 5 від 10 листопада 2023 року.

В січні 2024 року вона звернулася до відділу № 1 у м. Вінниця Управління державної міграційної служби України у Вінницькій області із заявою про отримання паспорта громадянина України, подавши заяву та копію свого радянського паспорта. При перевірці адреси її реєстрації в Єдиному державному демографічному реєстрі, з`ясувалося, що дані про її реєстрацію в даному реєстрі відсутні.

На підставі того, що в цьому Єдиному державному демографічному реєстрі відсутні дані про її реєстрацію, 10 січня 2024 року відділ № 1 у м. Вінниця Управління державної міграційної служби України у Вінницькій області надав їй відмову в оформленні паспорта громадянина України.

Вона постійно проживала на території України станом на 24 серпня 1991 року. Згідно запиту № б/н від 01 листопада 2023 року Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради, адресно-довідкове бюро міста Вінниця поставило штамп про її реєстрацію з 08 квітня 1988 року в гуртожитку по АДРЕСА_2 , що відповідає штампу в її паспорті.

Вона була зареєстрована в даному гуртожитку у зв`язку із працевлаштуванням друкаркою на підприємство в м. Вінниця, оскільки для влаштування на роботу потрібна була реєстрація в місті Вінниця. Вона так і залишилася там зареєстрованою, але не проживала. Фактично проживала в АДРЕСА_1 , з 1988 року, про що їй видано довідку Яришівським старостинським округом Лука-Мелешківської сільської ради Вінницького району Вінницької області.

Факт її постійного проживання за вказаною адресою можуть підтвердити свідки: сусід ОСОБА_2 та сусідка і її подруга ОСОБА_3 , яка уклала шлюб з рідним братом її чоловіка.

Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 24 грудня 2024 року в задоволенні заяви відмовлено.

Заявник ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу на рішення суду, у якій, пославшись на його незаконність та необґрунтованість, на неповне встановлення судом всіх обставин, які мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження та оцінки доказів і їх неприйняття, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її заяву.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що судом першої інстанції безпідставно не прийняті покази свідків, а також довідку Яришівського старостинського округу Лука-Мелешківської сільської ради від 16 січня 2024 року. Факт її проживання на території України також підтверджується фактом реєстрації її місця проживання в гуртожитку по АДРЕСА_1 . Не має значення за якою адресою вона проживала, головним і беззаперечним є факт її проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, тому суд не був позбавлений можливості встановити факт її проживання 24 серпня 1991 року на території України без визначення адреси.

Суд незаконно визначив її як особу, якої юридично не існує. Той факт, що вона 15 жовтня 1989 року одружилася і взяла прізвище свого чоловіка - ОСОБА_4 , не впливає на факт її проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року. І не важливо чи в неї було прізвище ОСОБА_4 чи ОСОБА_4 - це одна і та ж сама особа. Суд порушив Загальну декларацію прав людини, прийняту і проголошену резолюцією 217 А (ІІІ) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року.

У відзиві на апеляційну скаргу Управління державної міграційної служби України у Вінницькій області просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду залишити без змін, вважаючи, що воно прийняте з дотриманням норм процесуального права і з правильним застосуванням норм матеріального права до спірних правовідносин. Рішення прийнято згідно наданих доказів та з урахуванням роз`яснень, наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31 березня 1995 року. Також вказав на те, що для даної категорії осіб, у яких по тій чи іншій причині відсутні документи, що посвідчують особу, та відсутнє підтвердження належності до громадянства, законодавець розробив Порядок розгляду заяв про визнання особою без громадянства, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 24 березня 2021 року № 317, де передбачено встановлення особи для таких категорій осіб та надання їм статусу особи без громадянства.

В судовому засіданні заявник ОСОБА_1 та її представник - адвокат Мунтян Є. В. підтримали апеляційну скаргу, просять її задовольнити.

Представник заінтересованої особи Скляр О. В. заперечив проти задоволення апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а судове рішення - без змін.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до поданої заявником заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вона народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Студениця Тиврівського району Вінницької області Української РСР. В січні 2024 року вона звернулася до Відділу № 1 у м. Вінниця Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області для отримання паспорта громадянина України, надавши для цього копію свого паспорта громадянина СРСР.

Також судом встановлено, що заявник не зверталася за отриманням паспорта громадянина України з моменту паспортизації громадян України та про поважність причин не зазначила. При цьому вона не надала доказів, на які кошти вона проживала такий довгий час на території України, як вона лікувалася, де працювала тощо, а тому суд поставив під сумнів дійсність її проживання на території України.

На підтвердження проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року ОСОБА_1 надала такі документи: витяг про народження ОСОБА_1 , місце народження: с. Студениця Тиврівського району Вінницької області, актовий запис № 6 від 23 червня 1971 року, вчинений Виконавчим комітетом Яришівської сільської ради Тиврівського району Вінницької області (а. с. 4); відмову відділу № 1 у м. Вінниця Управління міграційної служби України у Вінницькій області про видачу ОСОБА_1 паспорта громадянина України (а. с. 5); запит з штампом адресного бюро щодо реєстрації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка станом на 01 листопада 2023 року, значиться зареєстрованою з 08 квітня 1988 року за адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 6); довідку з місця проживання № 03-10/8 від 16 січня 2024 року, видану Яришівським старостинським округом Лука-Мелешківської сільської ради Вінницького району Вінницької області, із якої вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дійсно проживає постійно без реєстрації з 1988 року у житловому приміщенні АДРЕСА_1 (а. с. 7); копію паспорта громадянина СРСР серії НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка народилася в с. Студениця Тиврівського району Вінницької області, виданий Тиврівським ВМВ ВВС Тиврівського райвиконкому Вінницької області 15 червня 1987 року (а. с. 8-9).

Крім цього судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 уклала шлюб з ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується актовим записом про шлюб № 5 від 15 жовтня 1989 року, після одруження прізвище нареченої - ОСОБА_4 , а тому з 1989 року особи ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , юридично не існує (а. с. 52).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що надані заявником докази є неналежними та недостатніми, оскільки не мають жодної інформації щодо предмета доказування та у своїй сукупності не дають змоги дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до доказування. Заявником ОСОБА_1 не надано суду будь-яких належних та допустимих доказів, які б підтверджували її проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року. При цьому судом критично оцінені надані заявником такі докази, як довідка з місця проживання, що видана Яришівським старостинським округом, оскільки в ній не зазначено першоджерело такої інформації, відсутні посилання на будь-які архівні дані, відсутня інформація про проведення будь-якої перевірки чи встановлення даної обставини; твердження заявника про її роботу на посаді друкарки на підприємстві в м. Вінниця, оскільки вона не зазначила ні назви цього підприємства, ні періоду роботи на ньому та не надала жодного доказу на підтвердження таких обставин. Також суд вказав на те, що покази допитаних у судовому засіданні свідків мають бути перевірені за допомогою інших доказів і у сукупності з іншими доказами, а саме документальними доказами, яких заявником не надано.

Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції правильним.

Відповідно до частини 5 статті 367 ЦПК України якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилася очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, суд апеляційної інстанції переглядає справу в повному обсязі.

На виконання таких вимог процесуального закон, суд апеляційної інстанції, переглянувши справу у повному обсязі, не встановив незаконності та необґрунтованості рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частини 1 статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно із пунктом 5 частини 2 статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

У частині 1 статті 315 ЦПК України міститься перелік фактів, що мають юридичне значення, справи щодо яких розглядаються судом. Згідно із частиною 2 статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

До таких інших фактів, із якими пов`язано виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, законодавство віднесло факт, що породжує право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема - факт постійного проживання на території України.

Відповідно до Конституції України правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб визначає Закон України «Про громадянство України».

За змістом статті 6 Закону України «Про громадянство України», громадянство України набувається: 1) за народженням; 2) за територіальним походженням; 3) внаслідок прийняття до громадянства; 4) внаслідок поновлення у громадянстві; 5) внаслідок усиновлення; 6) внаслідок встановлення над дитиною опіки чи піклування, влаштування дитини в дитячий заклад чи заклад охорони здоров`я, в дитячий будинок сімейного типу чи прийомну сім`ю або передачі на виховання в сім`ю патронатного вихователя; 7) внаслідок встановлення над особою, визнаною судом недієздатною, опіки; 8) у зв`язку з перебуванням у громадянстві України одного чи обох батьків дитини; 9) внаслідок визнання батьківства чи материнства або встановлення факту батьківства чи материнства; 10) за іншими підставами, передбаченими міжнародними договорами України.

Листом Верховного Суду України від 01 жовтня 2012 року «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що суди встановлюють факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України. Для встановлення факту належності до громадянства України та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути зокрема, заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Отже, реалізація права на набуття громадянства України залежить від встановлення судом факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, який має юридичне значення.

Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час.

Відповідно до положень статті 8 Закону України «Про громадянство України», особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини 1 статті 3 цього Закону.

Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є:

1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України;

2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України від 08 жовтня 1991 року № 1636-XII «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3, - з моменту внесення відмітки про громадянство України (частина друга статті 3 Закону України «Про громадянство України»).

Згідно статті 4 Європейської конвенції про громадянство, ратифікованої Законом № 163-V (163-16) від 20 вересня 2006 року, кожна особа має право на громадянство.

Статтею 5 Європейської конвенції про громадянство встановлено, що правила держави-учасниці, які стосуються громадянства, не повинні містити розрізнень або допускати практику, що призводять до дискримінації за ознакою статі, релігії, раси, кольору шкіри, національного чи етнічного походження. Кожна держава-учасниця керується принципом заборони дискримінації своїх громадян незалежно від того, чи вони є громадянами за народженням, чи набули свого громадянства пізніше.

Відповідно до пункту 25 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України № 215 від 27 березня 2001 року (в редакції Указу № 588/2006 від 27 червня 2006 року), для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (частина перша статті 8 Закону), подає документи, передбачені підпунктами «а» - «в» пункту 24 цього Порядку, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях.

У пункті 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Системний аналіз положень Закону України «Про громадянство України» та Порядку № 215/2001 свідчить, що:

- для встановлення належності до громадянства України юридичне значення можуть мати факт постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або факт проживання в Україні на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року);

- для набуття громадянства України іноземцями або особами без громадянства за територіальним походженням юридичне значення може мати факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України»;

- для прийняття до громадянства України іноземець або особа без громадянства повинна безперервно проживати на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років.

У судовому засіданні ОСОБА_1 пояснила, що на підприємстві у місті Вінниця, яке знаходилося по вул. 600-річчя (ні точної адреси, ні назви підприємства вона не пам`ятає), друкаркою вона пропрацювала біля півроку, а після звільнення повернулася в село Студениця, де постійно, безвиїзно проживає і по теперішній час. Ніде більше не працювала, а постійно займається домашнім господарством. У 1988 році поступила до Вінницького торгово-економічного інституту, із якого була відрахована у 1991 році за власним бажанням. Трудову книжку вона загубила. Ідентифікаційного номера не отримувала. На вибори, референдуми не ходила. Нікуди, де був би потрібен паспорт, не зверталася. Проживала за рахунок доходів чоловіка та від доходу підсобного господарства. Майна у власності немає. Після одруження у 1989 році паспорт не міняла. Іншого, крім паспорта громадянина СРСР, не має. Встановлення цього факту їй потрібно для того, щоб оформити свої спадкові права після смерті батьків і розпорядитися належним їй своїм майном, оскільки має своїх дітей.

Проте, зазначене заявник не підтвердила належними, допустимими і достовірними доказами, яких би було достатньо для встановлення наявності факту постійного нею проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (допустимість доказів - стаття 78 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина 1 статті 80 ЦПК України).

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частина 2 статті 80 ЦПК України).

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що заявник не надала належних і допустимих доказів, які б підтверджували факт її проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, що не спростовано доводами її апеляційної скарги, в якій зазначені ідентичні обставини тим обставинам, про які заявник зазначила у своїй заяві про встановлення факту, що має юридичне значення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи, судом повно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, що у відповідності до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційної скарги - без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим не підлягає до скасування, а апеляційна скарга не підлягає до задоволення, оскільки наведені в ній доводи правильність висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд

Постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 24 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

ГоловуючийМ. В. Матківська
СуддіЮ. Б. Войтко
І. М. Стадник

Повний текст судового рішення складено 12 лютого 2025 року