ПОСТАНОВА

Іменем України

11 лютого 2025 року м. Кропивницький

справа № 383/1684/23

провадження № 22-ц/4809/166/25

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Мурашка С. І. (головуючий, суддя-доповідач), Єгорової С. М., Чельник О. І.,

за участі секретаря Бойко В. В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі ОСОБА_2 , Кетрисанівська сільська рада Кропивницького району Кіровоградської області,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Пономарьова Олега Валентиновича, який представляє інтереси ОСОБА_1 , на рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 05 вересня 2024 року у складі судді Адаменко І. М. і

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовної заяви

В жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , Кетрисанівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області (далі Кетрисанівська сільська рада) та просила:

-визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю, виданий 19 грудня 2001 року Свердловською сільською радою Бобринецького району Кіровоградської області на ім`я ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 2,817 га з кадастровим номером :02:000:0429;

-визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю, виданий 19 грудня 2001 року Свердловською сільською радою Бобринецького району Кіровоградської області на ім`я ОСОБА_1 в частині набуття у власність земельної ділянки площею 2,9476 га з кадастровим номером :02:000:0421;

-витрати по справі стягнути на користь позивача.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача - ОСОБА_3 , після смерті якої відкрилась спадщина на земельну частку (пай) площею 6,95 в умовних кадастрових гектарах без визнання меж цієї частки в натурі у землі, яка перебуває у колективній власності ВАТ «Богунівське», що знаходиться на території Свердловської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області та належала спадкодавцю на підставі сертифіката на земельну частку (пай) серії КР № 0245705, виданого Бобринецькою районною державною адміністрацією 14.03.2000.

ОСОБА_1 та її брат - ОСОБА_2 прийняли спадщину за заповітом, а інший брат - ОСОБА_2 відмовився від своєї 1/3 частки у спадщині на користь позивача.

05 січня 2001 року ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 2/3 частки, а ОСОБА_2 отримав свідоцтво на право на спадщину на 1/3 частки вказаної земельної частки (паю).

23 червня 2001 року Свердловська сільська рада прийняла рішення № 119 «Про передачу в приватну власність земельних часток (паїв) із земель колективної власності громадянам для ведення товарного сільськогосподарського виробництва» яким затверджено схему поділу земель колективної власності ВАТ «Богунівське», передано у приватну власність земельні частки (паї), припинено право колективної власності.

В списках громадян Свердловської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області членів ВАТ «Богунівське», яким передається в натурі земельна частка (пай) вказано, що ОСОБА_1 передається у приватну власність земельна ділянка № НОМЕР_1 розміром 8,91 га.

19 грудня 2001 року Свердловською сільською радою Бобринецького району Кіровоградської області видано державний акт на право приватної власності на землю серії ІV-КР № 040335 на ім`я ОСОБА_1 із зазначенням, що їй передається земельна ділянка у приватну власність площею 8,91 га, акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 19-373ч.

В плані зовнішніх меж земельної ділянки зазначено, що позивачу належить земельна ділянка № НОМЕР_2 площею 5,97 га та земельна ділянка № НОМЕР_3 площею 2,94 га, але остання площа неправильно вказана, оскільки повинно бути зазначено розмір земельної ділянки № НОМЕР_3 площею 3,84 га, а не 2,94 га, що разом складає загальну площу земельної ділянки 9,81 га, а не 8,91 га.

В зв`язку з викладеним, через допущену помилку в плані зовнішніх меж земельної ділянки неправильно вказано загальну площу земельної ділянки у Державному акті на право приватної власності на землю на ім`я ОСОБА_1 , виданого 19.12.2001, що порушує право останньої щодо володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою.

Вказані обставини були встановлені позивачем при намірі скористатися своїм правом на укладення договору оренди землі та передання земельних ділянок у користування іншій особі.

Оскільки, розмір успадкованої позивачем земельної ділянки зменшено за рахунок збільшення розміру успадкованої ділянки відповідача, ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом за захистом порушених прав.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 05 вересня 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Кетрисанівської сільської ради про визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки відмовлено повністю.

Судовий збір, сплачений ОСОБА_1 при зверненні до суду, покладено на позивача.

Рішення суду мотивовано тим, що підставою для звернення до суду позивач зазначала помилкове неправомірне зменшення площі успадкованої нею земельної частки паю з 2/3 на 1/2 при виділенні її в натурі та отриманні Державного акта на право праватної власності на землю на її ім`я та при отриманні Державного акта на право праватної власності на землю на виділену в натурі й успадковану частку пай на ім`я відповідача.

При цьому, відповідач не заперечував вказаного факту належними та допустимими доказами, більш того фактично визнав його та погодився у своєму відзиві, що така помилка дійсно мала місце під час виділу в натурі позивачу та відповачу успадкованої частки кожного земельної частки паю, де фактично помилково спадкову землю було розділено мід сторонами у рівних частках, але розмір відхилення площі земельної ділянки на його користь не значний та спірним є лише 0,497 га.

З огляду на вказані обставини, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позову.

Разом з тим, враховуючи, що позивачем не надано будь-яких достатніх та допустимих доказів на обґрунтування поважності причин пропуску строку позовної давності, позовні вимоги заявлені поза межами строку позовної давності, про застосування якого зробив заяву до ухвалення рішення відповідач, суд першої інстанції вважав, що позивачем не доведено підстав, що унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання до суду даного позову, а тому з урахуваням принципу диспозитивності цивільного процесу, дійшов висновку про відмову в задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Короткий зміст апеляційної скарги

В апеляційній скарзі адвокат Пономарьов О. В., який представляє інтереси ОСОБА_1 , просить скасувати рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 05 вересня 2024 року в частині застосування строку позовної давності та ухвалити в цій частині нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, застосовуючи до позовних вимог ОСОБА_1 позовну давність порушив норми матеріального та процесуального права.

В ході розгляду справи судом першої інстанції правильного було встановлено наявне помилкове неправомірне зменшення площі успадкованої земельної частки (паю) позивача.

Однак, за умов відсутності правочину, що припинив право позивача на спірну земельну ділянку, вона продовжує вважатися її власністю, відтак власник на підставі ст. 152, 155 ЗК України користується правом на визнання недійсним державних актів.

Таким чином, оскільки позовні вимоги є обґрунтованими ОСОБА_1 вважає, що відсутні підстави для відмови у задоволенні позову на підставі положень ст. 267 ЦК України, на що суд першої інстанції уваги не звернув.

Відзиви на апеляційну скаргу

Від адвоката Хилько Ю. І., який представляє інтереси ОСОБА_2 , надійшли заперечення на апеляційну скаргу, в яких він просить апеляційну скаргу адвоката Пономарьова О. В., який представляє інтереси ОСОБА_1 , залишити без задоволення, а рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 05 вересня 2024 року без змін.

Відзиву на апеляційну скаргу від Кетрисанівської сільської ради не надходило, що згідно вимог частини третьої статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Розгляд справи у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції

В судовому засіданні апеляційного суду Клевак Т. П. підтримала доводи апеляційної скарги, ОСОБА_2 та його представник адвокат Хилько Ю. І. заперечували проти доводів апеляційної скарги.

Представник Кетрисанівської сільської ради в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується довідкою про доставку електронного документа.

Відповідно до положень частини першої статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Оскільки відповідач про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, суд вирішив розглядати справу без участі осіб, що не з`явились, що відповідає положенням ст. 372 ЦПК України.

Позиція апеляційного суду щодо апеляційної скарги

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Судом першої інстанції встановлено, що за життя ОСОБА_3 склала заповіт, який посвідчений секретарем виконавчого комітету Свердловської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області Світлик Н.О. від 10.02.1998, зареєстрований в реєстрі за № 26, відповідно якого все майно із чого б воно не складалося заповіла своїм дітям ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, після її смерті відкрилася спадщина, яка складалася з права на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності ВАТ «Богунівське» розміром 6,95 в умовних кадастрових гектарах без визнання меж цієї частки, що знаходиться на території Свердлівської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області і належить спадкодавцю на підставі сертифікату на земельну частку (пай) серії КР № 0245705, виданого Бобринецькою районною державною адміністрацією 14.03.2000, що зареєстровано в книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) 14.03.2000 за № 260.

Зі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченим державним нотаріусом Бобринецької державної нотаріальної контори Вороненко Л. В. від 05.01.2001, зареєстрованим в реєстрі за № 26, вбачається, що ОСОБА_1 є спадкоємицею зазначеного в заповіті майна, а саме на 2/3 частки, в тому числі 1/3 частка спадщини ОСОБА_4 , який від спадщини відмовився на її користь, а відповідач ОСОБА_2 успадкував 1/3 частку спадкового майна.

При цьому, спадкове майно складається із земельної частки (пай) площею 6,95 в умовних кадастрових гектарах без визнання меж цієї частки в натурі у землі, яка перебуває у колективній власності ВАТ «Богунівське», що знаходиться на території Свердлівської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області та належала спадкодавцю на підставі сертифіката на земельну частку (пай) КР № 0245705, виданого Бобринецькою районною державною адміністрацією 14.03.2000, що зареєстровано в книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) 14.03.2000 за №260.

23 червня 2001 року Свердловська сільська рада прийняла рішення № 119 «Про передачу в приватну власність земельних часток (паїв) із земель колективної власності громадянам для ведення товарного сільськогосподарського виробництва», яким затверджено схему поділу земель колективної власності ВАТ «Богунівське», передано у приватну власність земельні частки (паї), припинено право колективної власності.

Відповідно списків громадян Свердловською сільською радою Бобринецького району Кіровоградської області членів ВАТ «Богунівське», яким передається в натурі земельна частка (пай) вказано, що ОСОБА_1 передається в натурі земельна частка (пай), ОСОБА_1 передається у приватну власність земельна ділянка № НОМЕР_1 , розміром 5,97 га.

19 грудня 2001 року Свердлівською сільською радою Бобринецького району Кіровоградської області видано Державний акт на право приватної власності на землю серії IV-КР № 040335 на ім`я ОСОБА_1 , площею 8,91 га, яка розмежована на дві земельні ділянки: № 421-1 площеб 5.97 га та № 421-2 площею 2.94 га, кадастровий номер :02:000:0429, зареєстрований в Книзі записів держаних актівна право приватної власності на землю №19-373ч.

19 грудня 2001 року Свердлівською сільською радою Бобринецького району Кіровоградської області видано Державний акт на право приватної власності на землю серії IV-КР № 040343 на ім`я ОСОБА_2 , площею 2,82 га, кадастровий номер :02:000:0429, зареєстрований в Книзі записів держаних актів на право приватної власності на землю № 19-381ч.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно ст. 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Частина перша статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке суд захищає у спосіб, встановлений частиною другою статті 16 ЦК України або іншим способом, що встановлений договором або законом.

За змістом ст. ст. 125, 126 ЗК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її межу натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється.

Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно ч. ч. 1, 2 до ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

За змістом ст. 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Частиною 1 статті 153 ЗК України передбачено, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Згідно ч. 1 ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Матеріалами справи підтверджується, що згідно копії заповіту від 10 лютого 1998 року, посвідченого секретарем виконавчого комітету Свердловської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області Світлик Н. О., зареєстрованого в реєстрі за № 26, ОСОБА_5 все майно із чого б воно не складалося заповіла своїм дітям ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 (том 1 а. с. 13).

З копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченим державним нотаріусом Бобринецької державної нотаріальної контори Вороненко Л. В. від 05.01.2001, зареєстрованим в реєстрі за № 26, вбачається, що ОСОБА_1 є спадкоємицею зазначеного в заповіті майна, а саме на 2/3 частки, в тому числі 1/3 частка спадщини ОСОБА_4 , який від спадщини відмовився на її користь, а відповідач ОСОБА_2 успадкував 1/3 частку спадкового майна.

При цьому, спадкове майно складається із земельної частки (пай) площею 6,95 в умовних кадастрових гектарах без визнання меж цієї частки в натурі у землі, яка перебуває у колективній власності ВАТ «Богунівське», що знаходиться на території Свердлівської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області та належала спадкодавцю на підставі сертифіката на земельну частку (пай) КР №0245705, виданого Бобринецькою районною державною адміністрацією 14.03.2000, що зареєстровано в книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) 14.03.2000 за № 260 (том 1 а. с. 12).

23 червня 2001 року Свердловська сільська рада прийняла рішення № 119 «Про передачу в приватну власність земельних часток (паїв) із земель колективної власності громадянам для ведення товарного сільськогосподарського виробництва», яким затверджено схему поділу земель колективної власності ВАТ «Богунівське», передано у приватну власність земельні частки (паї), припинено право колективної власності (том 1 а. с. 14).

Відповідно списків громадян Свердловською сільською радою Бобринецького району Кіровоградської області членів ВАТ «Богунівське», яким передається в натурі земельна частка (пай) вказано, що ОСОБА_1 передається в натурі земельна частка (пай), ОСОБА_1 передається у приватну власність земельна ділянка № НОМЕР_1 розміром 5,97 га (том 1 а. с. 15-16).

19 грудня 2001 року Свердловською сільською радою Бобринецького району Кіровоградської області видано Державний акт на право приватної власності на землю серії IV-КР №040335 на ім`я ОСОБА_1 , площею 8,91 га, яка розмежована на дві земельні ділянки: № 421-1 площеб 5.97 га та № 421-2 площею 2.94 га, кадастровий номер :02:000:0429, зареєстрований в Книзі записів держаних актівна право приватної власності на землю №19-373ч (том 1 а. с. 17-18).

Крім того, 19 грудня 2001 року Свердловською сільською радою Бобринецького району Кіровоградської області видано Державний акт на право приватної власності на землю серії IV-КР № 040343 на ім`я ОСОБА_2 , площею 2,82 га, кадастровий номер :02:000:0429, зареєстрований в Книзі записів держаних актів на право приватної власності на землю № 19-381ч (том 2 а. с. 62).

При розгляді справи, судом першої інстанції було встановлено наявне помилкове неправомірне зменшення площі успадкованої земельної частки (паю) позивача, внаслідок чого зроблено висновок про обґрунтованість позову.

Оскільки рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 05 вересня 2024 року відповідачами в апеляційному порядку не оскаржується, а позивачем в апеляційній скарзі не оспорюється факт обґрунтованості та доведеності позовних вимог, який був встановлений судом першої інстанції, суд апеляційної інстанції невходить в обговорення питання на предмет наявності помилки в оспорюваних державних актах.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю утри роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За змістом статей 256, 267 ЦК України суд може відмовити в позові через сплив без поважних причин строку звернення до суду лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим.

У цивільному законодавстві закріплено об`єктивні межі застосування позовної давності. Об`єктивні межі застосування позовної давності встановлюються: (а) прямо (стаття 268 ЦК України). Серед переліку вимог, на які позовна давність не поширюється (стаття 268 ЦК України), відсутня вимога про визнання недійсним державного акту про право власності на землю; (б) опосередковано (із врахуванням сутності заявленої вимоги).

Зокрема, у пункті 96 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц зроблено висновок про незастосування позовної давності до негаторного позову.

Вимога про визнання недійсним державного акту про право власності на землю є «вимогою» у розумінні статей 256, 268 ЦК України. З урахуванням того, що оспорювання акту відбувається за волею відповідної особи, законодавець не передбачив конструкцію нікчемності акту, то на таку вимогу має поширюватися позовна давність. Тобто сутність вимоги про визнання недійсним державного акту про право власності на землю не виключає застосування до неї позовної давності. По своїй суті вимога про визнання недійсним державного акту про право власності на землю не може бути кваліфікована як негаторний позов.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 6610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Європейський суд з прав людини зауважив, що відмова національного суду обґрунтувати причину відхилення заперечення стосовно спливу позовної давності є порушенням статті 6 Конвенції. Встановлена законом позовна давність була важливим аргументом, вказаним компанією-заявником в ході судового розгляду. Якби він був прийнятий, то це, можливо, могло призвести до відмови в позові. Проте, суд не навів ніяких обґрунтованих причин для неприйняття до уваги цього важливого аргументу (GRAFESCOLO S.R.L. v.THE REPUBLIC OF MOLDOVA, № 36157/08, § 22, 23, ЄСПЛ, від 22 липня 2014 року).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 925/756/19 (провадження № 12-40гс20) зроблено висновок, що «строк, у межах якого пред`являється позов як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу), ЦК України визначено як позовна давність (стаття 256 цього Кодексу). Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), перебіг якої відповідно до частини першої статті 261 цього ж Кодексу починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Отже, перебіг позовної давності обчислюється з моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 ГПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 904/3405/19, зазначила, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При цьому, саме на позивача покладений обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду був пропущений ним з поважних причин.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункти 61, 62), від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19, пункти 5.43, 5.44) та у справі № 911/3677/17 (провадження №12-119гс19, пункти 6.43, 6.44).

При цьому питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини (пункт 23.8 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14-ц (провадження № 14-456цс18)).

Матеріалами справи підтверджується, що оспорювані державні акти на право приватної власності на землю видані Свердловською сільською радою Бобринецького району Кіровоградської області сторонам 19 грудня 2001 року, що свідчить про те, що ОСОБА_1 з цього часу вже більше як 22 роки знала про порушення свого права.

Під час розгляду справи судом першої інстанції представником відповідача була подана заява про застосування наслідків спливу позовної давності (том 1 а. с. 85-88).

Звертаючись до суду з позовом та під час розгляду справи, ОСОБА_1 на ставила питання про поновлення строку позовної давності та відповідно не обґрунтувала причин його пропуску.

Таким чином, встановивши, що позивачу було відомо про існування оспорюваних державних актів на право власності на земельні ділянки з 19 грудня 2001 року, а з позовом про визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки та свідоцтва про право на спадщину недійсним він звернувся у 2023 році, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для застосування позовної давності, з огляду на те, вимога про визнання недійсним державного акта про право власності на землю є «вимогою» у розумінні статей 256, 268 ЦК України.

З урахуванням того, що оспорювання акта відбувається за волею відповідної особи, законодавець не передбачив конструкцію нікчемності акта, то на таку вимогу має поширюватися позовна давність.

Тобто сутність вимоги про визнання недійсним державного акта про право власності на землю не виключає застосування до неї позовної давності.

За своєю суттю вимога про визнання недійсним державного акта про право власності на землю не може бути кваліфікована як негаторний позов.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 20 липня 2022 року у справі № 683/2422/19 (провадження № 61-13607св21).

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

За змістом ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив в судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу адвоката Пономарьова Олега Валентиновича, який представляє інтереси ОСОБА_1 , залишити без задоволення, а рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 05 вересня 2024 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 21.02.2025.

Головуючий суддя С. І. Мурашко

Судді С. М. Єгорова

О. І. Чельник