Номер провадження: 22-ц/813/1295/25
Справа № 1527/867/12
Головуючий у першій інстанції Шепітко І.Г.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.02.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого судді Сєвєрової Є.С.,

суддів: Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря Малюти Ю.С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , яка також представляє інтереси неповнолітнього ОСОБА_2 ,

відповідач ОСОБА_3 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Суворовський районний відділ Одеського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, Військова частина НОМЕР_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25 липня 2012 року,

встановив:

У січні 2012 року ОСОБА_1 , діючи в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , звернулася з позовом до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Суворовський районний відділ Одеського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, військова частина НОМЕР_1 , про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

В обґрунтування позову вказувала, що ОСОБА_3 є її колишнім чоловіком, який зареєстрований у квартирі

АДРЕСА_1 , проте не проживає в ній з лютого 2007 року та ухиляється від зняття з реєстраційного обліку, що призводить до додаткових витрат з утримання квартири та сплати комунальних послуг.

За таких обставин просила визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 25 липня 2012 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 22 серпня 2018 року заяву відповідача про скасування заочного рішення суду залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним заочним рішенням суду, ОСОБА_3 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду, постановити нове, яким відмовити у задоволені позову, посилаючись на те, що судом порушені норми матеріального та процесуального права.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги ОСОБА_3 зазначав, що судом першої інстанції при винесенні рішення не враховані наступні обставини:

1) спірне житлове приміщення є службовим і належить до відомчого житлового Фонду Міністерства оборони України;

2) ОСОБА_3 є основним квартиронаймачем і саме на його ім`я видано ордер на проживання у цій службовій квартирі;

3) ОСОБА_1 не є членом сім`ї після розірвання шлюбу з 11.09.08 і не має права проживання в службовій квартирі, проте сама чинила перешкоди відповідачу в користуванні службовим житлом, змінивши замки та не впускаючи його до неї;

4) на момент винесення оскаржуваного заочного рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25 липня 2012 року, вже набрало законної сили рішення апеляційного суду Одеської області від 10 листопада 10 року про відмову у задоволенні ОСОБА_1 про визнання за нею права користування даним службовим приміщенням та у справі №1527/14123/12 Суворовським районним судом м. Одеси було порушено провадження про виселення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 із даної квартири.

Апеляційна скарга обґрунтована також тим, що суд розглянув справу за його відсутністю, не повідомивши його належним чином про час, дату та місце розгляду справи.

Постановою Одеського апеляційного суду від 22 січня 2020 року задоволено частково апеляційну скаргу ОСОБА_3 , скасовано рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25 липня 2012 року з ухваленням нового про відмову у позові.

Постановою Верховного суду від 15 лютого 2023 року, касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 , задоволено частково. Постанову Одеського апеляційного суду від 22 січня 2020 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В судове засідання, призначене на 13.02.2025 сторони не з`явилися, хоча були повідомлені належним чином, у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується письмовими матеріалами справи. Заяв або клопотань про відкладення розгляду справи до суду не направили.

Враховуючи те, що справа перебуває в провадження апеляційного суду з 2018 року, предметом перегляду є рішення 2012 року, то з метою розумного строку розгляду справи справа підлягає розгляду у відсутність її учасників.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Дослідивши доводи наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване заочне рішення суду в повній мірі зазначеним вимогам не відповідає, з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачка та відповідач разом з їх малолітнім сином ОСОБА_2 зареєстровані у квартирі АДРЕСА_1 на підставі ордера №1424 серії ПР, виданого Приморською райадміністрацією Одеської міської ради 27.12.2006, з 07.02.2007.

Квартира належить місцевим радам, позивачка разом з дитиною постійно в ній проживає, сплачуючи комунальні та інші послуги.

Відповідач після отримання ордеру та реєстрації у квартирі, в ній не проживає, залишив квартиру в добровільному порядку, оплату за комунальні послуги не здійснює, від добровільної зміни реєстраційного обліку за місцем свого проживання ухиляється.

Шлюб між сторонами розірвано Суворовським районним судом міста Одеси 31 липня 2008 року, актовий запис про розірвання шлюбу №516 від 18.09.2008 по Першому Суворовському відділу РАЦС Одеського міського управління юстиції.

На даний час місце проживання відповідача невідоме, факт відсутності відповідача за місцем своєї реєстрації підтверджується актом про не проживання.

Реєстрація відповідача, котрий не проживає на спірній житловій площі, перешкоджає позивачці у здійсненні її прав щодо житла, позивачка вимушена сплачувати кошти за житло і комунальні послуги у більшому розмірі, оскільки нарахування проводяться за кількістю зареєстрованих осіб.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач після отримання ордеру на вселення та реєстрації місця проживання у цій квартирі залишив її в добровільному порядку, витрати з утримання майна та зі сплати комунальних послуг не здійснює і від зняття з реєстраційного обліку ухиляється, тому районний суд вважав вимоги позивача доведеними належними і допустимими доказами та такими, що узгоджуються зі статтями 71 і 72 ЖК України.

Направляючи справу на новий апеляційний розгляд, Верховний Суд зауважив, що скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд не дослідив доказів щодо підстав визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, передбачених статтями 71, 72 ЖК України. Суд апеляційної інстанції не перевірив належним чином доводів позивача та відповідача, не встановив обставин, які є необхідними для правильного вирішення спору, дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Так, згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У відповідності до статті 64 Житлового кодексу (далі ЖК) України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Відповідно до статті 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Аналіз приведених норм закону свідчить про те, що право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися в якості членів сім`ї наймача в установленому законом порядку.

Статтею 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом; житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань

Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Також жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, зокрема, у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи.

Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК України).

Встановлено, що звертаючись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_1 посилалась на те, що її чоловік ОСОБА_3 як наймач, вона та їх син, як члени сім`ї отримали у користування вказану квартиру, а після розірвання шлюбу відповідач виїхав з квартири.

Позивач вказувала, що вона з сином зареєстровані у спірній кімнаті, самі проживають у спірному житлі, вона несла тягар його повного утримання, сплачувала комунальні послуги, а відповідач не проживав у спірному житлі більше 3 років, витрати на утримання житла не ніс, втратив інтерес до житла, тому є підстави вважати його таким, що втратив право користування житлом.

У підтвердження зазначених обставин позивачка надала до суду акти, складені комісією та підписані сусідами від: 26.12.2011 та від 04.12.2012 (Том І: а.с. 11, 17).

З урахуванням вищенаведених обставин справи, апеляційний суд погоджується із висновком районного суду про те, що позовні вимоги правомірні та обґрунтовані, основані на вимогах діючого законодавства, а саме ст.ст.71, 72 ЖК України, ст.ст.6, 7 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні і підлягають задоволенню.

У доводах апеляційної скарги, ОСОБА_3 посилається на те, що ОСОБА_1 не є членом сім`ї після розірвання шлюбу з 11.09.2008 і не має права проживання в службовій квартирі, проте сама чинила перешкоди відповідачу в користуванні службовим житлом, змінивши замки та не впускаючи його до неї.

Вказані доводи скаржника є необґрунтованими, оскільки відповідно до правового висновку, викладеного Верховним Судом у постанові від 20 вересня

2021 року у справі № 200/17337/17 (провадження № 61-865сво21), із урахуванням положень статті 55 Конституції України, статей 15, 16 ЦК України, статей 64, 65, 71, 72 ЖК України, враховуючи те, що особа, яка на законних підставах вселилися в жиле приміщення як член сім`ї наймача та зареєстрована у ньому, набула рівного права із наймачем на користування жилим приміщенням, несе тягар його утримання, така особа має право на звернення до суду захистом своїх прав, зокрема і з позовом про визнання іншої особи (зокрема й наймача) такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Також встановлено, що позивачка є членом сім`ї наймача, особою, яка правомірно користувалася квартирою, та наголошувала на порушенні її прав й наявності передбачених законом підстав для визнання колишнього чоловіка (наймача) таким, що втратив право користування жилого приміщенням.

Окрім того, відповідно до наявної у матеріалах справи копії постанови Одеського апеляційного суду від 13.12.2022 у справі №1527/14123/12, у задоволенні позову Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси Міністерства оборони України до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про виселення без надання іншого жилого приміщення відмовлено.

При цьому, вищевказаним судовим рішенням апеляційного суду встановлено, що «на підставі рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 31 липня 2008 року відповідач ОСОБА_1 розірвала шлюб із військовослужбовцем ОСОБА_3 , статус якого дозволив їм, на підставі положень 12 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей», отримати право користування службовим житловим приміщенням.

Колегією суддів встановлено, що Приморською районною адміністрацією 27 грудня 2006 року було видано ордер №1424 військовослужбовцю ОСОБА_3 , та членам його сім`ї у складі: дружина ОСОБА_1 , син - ОСОБА_2 . Згідно з цим ордером, троє осіб набули право зайняти житлове приміщення - ізольовану квартиру за адресою: кв. АДРЕСА_1 . Тобто, відповідач і її син набули право на службове житло, як члени сім`ї військовослужбовця.

Відповідач та її малолітній син зареєстровані і проживають за вказаною адресою. Докази наявності у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрованих прав на інше нерухоме майно відсутні. (Том ІІ: а.с. 105-110).

Враховуючи вищевикладене, доводи ОСОБА_3 про те, що у справі №1527/14123/12 Суворовським районним судом м. Одеси було порушено провадження про виселення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 із спірної квартири є безпідставними.

Посилання скаржника на те, що позивачка чинила перешкоди відповідачу в користуванні службовим житлом, змінивши замки та не впускаючи його до нього, є також необґрунтованими та безпідставними, оскільки жодних доказів на підтвердження зазначеного, ОСОБА_3 до суду не надав. Більш того, такі доводи є окремим підтвердженням того, що в спірній квартирі він не проживає.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, районним судом було здійснено запит до Суворовського районного відділу Одеського міського управління Головного управління МВС України в Одеській області щодо надання інформації про те, чи звертався за останні 6 місяців ОСОБА_3 , 1978 року народження, що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 із заявами та скаргами стосовно перешкод у проживанні за даною адресою. Листом Суворовського районного відділу Одеського міського управління Головного управління МВС України в Одеській області №31/24-2898 від 16.05.2012 повідомлено, що у період з 2005 по день надання відповіді матеріали за заявою ОСОБА_3 не надходили (Том І: 38, 42).

Безпідставними є і твердження ОСОБА_3 про те, що на момент винесення оскаржуваного заочного рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25 липня 2012 року, вже набрало законної сили рішення апеляційного суду Одеської області від 10 листопада 2010 року у справі № 22-ц-19108/10 про відмову у задоволенні ОСОБА_1 про визнання за нею права користування даним службовим приміщенням, оскільки зазначення у рішенні суду про відсутність права користування є правовою оцінкою, наданою судом певному факту при розгляді іншої справи, і відповідно до ч.8 ст. 2 ЦПК України не є обов`язковою для суду.

Підтвердженням відсутності відповідача в місці реєстрації є і те, що 02.09.2008 рішенням Суворовського районного суду м.Одеси встановлені обставини проживання ОСОБА_3 окремо від дружини та дитини, які проживають в спірній квартирі та утворення ним іншої сім`ї (справа 2-1466/08).

Доводи апеляційної скарги в цій частині висновків суду не спростовують.

Разом з тим, доводи апеляційної скарги про те, що суд розглянув справу за його відсутністю, не повідомивши його належним чином про час, дату та місце розгляду справи, є обґрунтованими та заслуговують на увагу суду.

Так, вказаний спір вирішено в суді першої інстанції із прийняттям заочного рішення.

Як вбачається з матеріалів справи судова повістка про виклик в судове засідання, призначене на 25 липня 2012 року, яка направлялася на адресу відповідача, повернулася до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року

у справі № 752/11896/17 (провадження № 14-507цс18) викладено висновок, що «приписи ЦПК України як на момент ухвалення заочного рішення, так і на момент розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду не дозволяють дійти висновку, що повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» є доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справи. Окрім того, за змістом висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не свідчить про відмову сторони від одержання повістки чи про її незнаходження за адресою, повідомленою суду».

Отже, 25.07.2012, за відсутності відповідача ОСОБА_3 і за відсутності даних про його належне сповіщення, суд першої інстанції постановив заочне рішення про задоволення позову ОСОБА_1 .

Відповідно до п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Зважаючи на те, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів про сповіщення відповідача у судове засідання на 25.07.2012, заочне рішення суду першої інстанції від 25.07.2012, в силу п.3 ч.3 ст. 376 ЦПК України, підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення, як прийнятого з порушенням норм процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25 липня 2012 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , втратившим право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 17.02.2025

Головуючий Є.С. Сєвєрова

Судді: С.О. Погорєлова

О.М. Таварткіладзе