Номер провадження 2/754/989/25
У Х В А Л А

Іменем України

про забезпечення позову

18 лютого 2025 року м. Київ

Деснянський районний суд м. Києва у складі головуючого судді Коваленко І.І.

за участю секретаря судового засідання Донець Ю.Г.

за участю представника позивача Медведєвої Л. В.,

за участю представника відповідача ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому підготовчому судовому засідання заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на частину майна, ціна позову 1259058,71 грн, -

УСТАНОВИВ:

1.08 жовтня 2024 року Позивачка звернувся до суду з позовом до Відповідачки, у якому просила:

-визнати квартиру АДРЕСА_1 (надалі - квартира) спільною сумісною власністю подружжя Позивачки та ОСОБА_4 ;

-визнати за Позивачкою право власності на 1/2 частку цієї квартири;

-визнати недійсним договір дарування 1/2 частини квартири, що був укладений між ОСОБА_4 та Позивачкою і посвідчений 07.06.2019 року приватним нотаріусом КМНО Коновалом Р.В. за реєстровим №1422;

-виключити відомості про Відповідачку з Реєстру прав власності на нерухоме майно на право власності на 1/2 частину квартири.

2.Позивачка стверджує, що квартира, щодо якої виник спір, є спільною сумісною власністю, оскільки пайові внески за неї були сплачені у 1992 році, ще до розірвання її шлюбу з ОСОБА_4 , що підтверджується довідкою ЖБК.

3.Позивачка зазначає, що Відповідачка отримала квартиру в дар від її колишнього чоловіка, і цей договір дарування був укладений без її згоди. Про існування цього договору дарування вона дізналась лише 15.03.2024 після звернення до нотаріуса, коли їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на частку у спільному майні колишнього подружжя після смерті колишнього чоловіка.

4.Позивачка вважає це порушенням своїх прав співвласника та наполягає на визнанні договору дарування частково недійсним.

5.17 лютого 2025 року представник Позивачки подала заяву про забезпечення позову, в якому вона просить вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , та заборонити іншим особам вчиняти буд-які дії щодо вказаної квартири.

6.Заява мотивована тим, що Відповідачка виставила на продаж вищевказану квартиру на сайті ОЛХ та і у Деснянському районному суді м. Києва розглядається цивільна справа №754/18097/24 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про виселення з цієї квартири.

7.Представник Відповідачки підтвердив факт подання цього позову, але заперечив факт намірів продажу квартири.

8.Суд, розглянувши заяву про забезпечення позову, виснував, що наявні підстави для частково задоволення з огляду на таке.

9.Згідно з частинами першою, другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

10.Отже, умовою застосування забезпечення позову є обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. Такі заходи гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

11.До видів забезпечення позову законом віднесено, зокрема, накладення арешту на майно, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб (пункт 1 частини першої статті 150 ЦПК України), а також заборону вчиняти певні дії (пункт 2 частини першої статті 150 ЦПК України).

12.Під арештом майна слід розуміти заборону розпоряджатися цим майном, а в певних випадках - і користуватися ним. Заборона вчиняти певні дії, поряд з іншим, може бути пов`язана з необхідністю збереження об`єкта спору в існуючому стані та збереження його статусу, що має сприяти вирішенню спору та можливості виконання судового рішення.

13.Арешт майна, як спосіб забезпечення позову, передбачає накладання заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна (див., зокрема, постанови Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 17 червня 2022 року у cправі № 908/2382/21, Верховного Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2024 року у справі № 504/3408/22).

14.Арешт, як заборона на право розпоряджатися майном, включає і обмеження на розпорядження таким майном. Тому при накладенні арешту на майно вжиття додаткових заходів забезпечення, направлених на обмеження розпорядження таким майном, не є необхідним (див. постанову Верховного Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 липня 2024 року в справі № 567/459/23).

15.Заходи забезпечення позову... мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).

16.У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) роз`яснено, що: «конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».

17.Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майновим наслідкам заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову та не повинні порушувати прав осіб, що не є учасниками даного судового процесу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19)).

18.Невжиття заходів забезпечення позову не повинно мати наслідком заподіяння шкоди позивачу, а вжиття таких заходів не повинно мати наслідком заподіяння шкоди заінтересованим особам.

19.Цивільне процесуальне законодавство не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

20.За висновком Великої Палати Верховного Суду ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами (пункт 47 постанови від 24.04.2024 у справі № 754/5683/22 (провадження № 14-28цс23 )).

21.У цій справі, що розглядається, Суд, по-перше, бере до уваги, що між сторонами дійсно існує спір щодо моменту набуття права власності на квартиру, і у разі відчуження Відповідачкою квартири існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову. У Суду на цій стадії розгляду справи немає підстав вважати, що позов спрямований на зловживання Позивачкою своїми правами.

22.Суд зазначає, що надані Позивачкою докази, зокрема, оголошення OLX, не є достатньо достовірними для ствердження того, що це оголошення беззаперечно стосується саме спірної квартири, оскільки в ньому відсутній номер квартири. Водночас, Суд наголошує, що для забезпечення позову це немає вирішального значення, оскільки Суд має виходити з наявності достатньо обґрунтованого припущення, що невжиття таких заходів може ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду.

23.Однією з підстав задоволення заяви про забезпечення позову є спроможна вірогідність повідомлених обставин, що можуть перешкодити виконанню судового рішення у разі задоволення позову (постанова Верховного Суду від 15 січня 2025 року у справі № 363/504/21 (провадження № 61-72св24)).

24.У цій справі, Суд, беручи до уваги наявність певних збігів у характеристиках квартири (площа, поверх, адреса) та факт розміщення оголошення про продаж під час розгляду справи, і одночасне подання позову про виселення з квартири, вважає що існує обґрунтований ризик можливого відчуження квартири Відповідачкою, що безумовно ускладнить виконання рішення суду у разі задоволення позову.

25.Суд, розглядаючи питання співмірності, виходить з презумпції правомірності дій Відповідачки як власниці квартири за чинним договором. Тому будь-яке обмеження її права власності має бути обґрунтованим, пропорційним та мінімально необхідним для досягнення мети забезпечення виконання судового рішення. Забезпечення позову не повинно створювати надмірних обмежень та втручання в права Відповідачки, але має бути спрямоване на захист прав Позивачки у спосіб, який є мінімально необхідним для досягнення цієї мети.

26.У цій справі, на думку Суду, накладення арешту на 1/2 частку квартири, що є предметом спору, є саме таким заходом. Цей захід є пропорційним заявленим позовним вимогам. Він забезпечить виконання майбутнього можливого рішення на користь Позивачки, як можливої співвласниці, не завдаючи при цьому непропорційної шкоди Відповідачці, яка виходячи з презумпції чинності правочину залишається власницею квартири за оспорюваним договором.

27.Суд бере до уваги твердження представника Відповідачки про відсутність у неї наміру відчужувати квартиру. Однак, з огляду на обставини справи, цих запевнень недостатньо для того, щоб повністю виключити ризик відчуження майна, який є достатньо реальним, та унеможливлення виконання рішення суду в майбутньому.

28.Саме тому Суд вважає, що накладення арешт лише на 1/2 частку квартири, що є предметом спору, забезпечить співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів. Суд не вбачає підстав для накладення арешту на всю квартиру, зважаючи на предмет спору.

29.Зважаючи на відсутність у Відповідачки намірів відчужувати спірну квартиру, про що запевняв її представник у судовому засіданні, на думку Суду, обраний спосіб забезпечення позову жодним чином не порушує права власності Відповідачки на квартиру. Арешт майна, як захід забезпечення, передбачає лише тимчасову заборону на розпорядження ним, але не позбавляє Відповідачку права власності, володіння та користування квартирою.

30.Натомість, невжиття заходів забезпечення позову створить реальну загрозу того, що Відповідачка зможе безперешкодно відчужити спірне майно, що зробить виконання можливого рішення суду про задоволення позову у цій справі вкрай утрудненим або навіть неможливим.

31.Суд вважає, що накладення арешту на квартиру є необхідним та пропорційним заходом, який забезпечить баланс між інтересами сторін, захистивши права Позивачки та одночасно зберігши за Відповідачкою її право власності на квартиру.

32.Велика Палата Верховного Суду у подібних правовідносинах також виснувала, що відсутні підстави вважати, що застосування такого заходу забезпечення позову призведе до невиправданого обмеження майнових прав Відповідачки, оскільки квартира залишається в її володінні та користуванні (пункт 47 від 24.04.2024 у справі № 754/5683/22 (провадження № 14-28цс23).

33.Суд відмовляє у задоволенні заяву Позивачки в частині вимоги щодо заборони іншим особам вчиняти будь-які дії стосовно квартири. Заявлене формулювання є занадто широким та невизначеним, відсутня конкретизація щодо осіб та характеру дій, які їм заборонено вчиняти, що створює ризик непропорційного втручання у права не лише Відповідачки, але й інших осіб, коло яких чітко не визначено. Такий вид забезпечення позову не відповідає критерію співмірності.

Керуючись статтями 149, 150, 153, 157, 261 ЦПК України, Суд

ПОСТАНОВИВ

Заяву про забезпечення позову задовольнити частково.

Накласти арешт на майно: квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 і належить на праві власності ОСОБА_3 .

У задоволенні решти заяви відмовити.

Стягувач: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 РНОКПП НОМЕР_1 )

Боржник: ОСОБА_3 (адреса АДРЕСА_4 ; ЄДРПОУ НОМЕР_2 )

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, 18 лютого 2025 року.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з моменту підписання суддею ухвали. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її підписання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала суду про забезпечення позову є виконавчим документом, підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження. Строк пред`явлення ухвали до виконання 3 (три) роки.

Суддя Інна КОВАЛЕНКО