Справа № 450/2950/22 Головуючий у 1 інстанції: Добош Н. Б.
Провадження № 22-ц/811/3526/24 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2025 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Матяш С.І.

з участю представника позивачки ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 15 листопада 2023 року в складі судді Добош Н.Б., повний текст якого складений 24 листопада 2023 року, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , з участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Фуртак Валентина Ігоровича, про визнання недійсним договору дарування житлового будинку,-

встановив:

У вересні 2022 року позивачка ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , з участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Фуртак В.І., про визнання недійсним договору дарування житлового будинку.

Вимоги обґрунтовані тим, що у зв`язку з невиконанням ОСОБА_2 умов договору позики, заочним рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 07.06.2018 у справі № 464/1713/18, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 02.09.2019 та постановою Верховного Суду від 16.09.2020 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 кошти за договором позики від 19.08.2016, а саме: 503 400, 00 грн. борг за договором позики; 68 965, 80 грн. інфляційні втрати; 15 929, 50 грн. 3% річних.

24.09.2019 Сихівським районним судом видано виконавчий лист № 464/1713/18 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованості.

27.07.2021 приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Михайловським С.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №66293407 з примусового виконання вищевказаного виконавчого листа.

У ході проведення виконавцем виконавчих дій встановлено, що боржнику ОСОБА_2 на праві власності належало нерухоме майно, а саме: будинок за адресою АДРЕСА_1 , однак 09.10.2017 ОСОБА_2 знаючи про наявність у неї простроченої заборгованості перед ОСОБА_3 , шляхом укладення договору дарування житлового будинку, відчужила такий на користь свого сина ОСОБА_4 .

Договір датований 09.10.2016, однак згідно інформаційної довідки право власності за ОСОБА_4 на даний житловий будинок зареєстровано 11.10.2017 на підставі Договору дарування житлового будинку, зареєстрованого приватним нотаріусом Фуртак В.І. за реєстровим номером №1728 від 09.10.2017.

Про зазначену обставину приватний виконавець 22.10.2021 скерував повідомлення на адресу ОСОБА_2 щодо вчинення боржником фраудаторного правочину.

Вважає, що договір дарування житлового будинку підлягає визнанню недійсним, оскільки вчинений виключно з метою вибуття із власності боржниці ОСОБА_2 з метою недопущення його арешту та примусової реалізації в межах виконавчого провадження. Метою такого правочину є ухилення від виконання грошових зобов`язань і зробити неможливим виконання подальшого судового рішення про стягнення грошових коштів з ОСОБА_2 .

Правова позиція у подібних правовідносинах сформована у постанові ВП ВС від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц.

Про укладення оспорюваного правочину позивачка дізналась 22.10.2021, коли була отримана приватним виконавцем Михайловським С.В. інформаційна довідка №280649442, відповідно до якої було встановлено про перехід права власності на житловий будинок від ОСОБА_2 до ОСОБА_4 та приватним виконавцем 22.10.2021 було скероване повідомлення щодо вчинення боржником фраудаторного правочину.

Оскаржуваним рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 15 листопада 2023 року позовні вимоги ОСОБА_3 - задоволено.

Визнано недійсним договір дарування житлового будинку посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Фуртак В.І. 09.10.2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на бланку серії НМТ № 261682, зареєстрований в реєстрі за № 1728.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 496,20 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 496,20 грн.

Рішення оскаржила відповідачка ОСОБА_2 , вважає рішення незаконним та необґрунтованим.

В апеляційній скарзі заначає, що стороною позивача накладено арешт на майно відповідача 1, зокрема на квартиру, вартість якої на ринку 2200000,00 грн, тоді як сума вимоги 503400,00 грн., однак позивачка не повідомляє про це суд.

Наведена у рішенні судова практика суперечить висновкам суду та стосується правовідносин, які виникли між сторонами після відкриття провадження у судовій справі.

Спірний договір укладений у 2017 році, однак ні позовна заява, ні матеріали справи не містять заяви про поновлення пропущеного процесуального строку.

Вважає, що судова справа базується на злочинно отриманих доказах, оскільки позивачка здійснила незаконне збирання, зберігання та використання конфіденційної інформації про собу (ст. 182 КК України), приватним виконавцем вчинено дисциплінарний проступок, а суд першої інстанції не розглянув заяву про окрему ухвалу, у зв`язку з виявленням підроблених підписів.

Звертає увагу, що ЗУ «Про виконавче провадження» та ЗУ «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» не містять положень про право виконавця видавати довідки, крім цього, згідно даних автоматизованої системи виконавчого провадження, ВП № 66293407 ніяких довідок від 22.10.2021 виконавець не видавав.

Покликається на накладення арешту на спірне майно у межах справи № 464/1713/18, однак у зв`язку з помилкою у адресі, арешт накладено не за тією адресою.

Вважає, що приватним виконавцем вчинено дисциплінарний проступок шляхом поширення професійної таємниці (персональних даних про відповідача 2), який не був стороною відносин між відповідачем 1 та позивачем, у цьому контексті покликається на ЗУ «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Таким чином, позов ґрунтується на незаконно отриманих документах.

Звертає увагу на підробку, на її думку, підписів ОСОБА_3 , які різняться між собою на позові та довіреності чи оспорюваному договорі.

Просить скасувати рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 15 листопада 2023 року та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити повністю.

23.12.2024 на адресу апеляційного суду надійшов відзив представника позивачки ОСОБА_1 на апеляційну скаргу, у якому покликаючись на правовідносини, що виникли між сторонами та судову практику, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

В судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_1 апеляційну скаргу заперечив, в обґрунтування надав пояснення, аналогічні доводам скарги. Додатково звернув увагу, що 20.12.2024 подав клопотання про закриття апеляційного провадження, оскільки, на його думку, таке помилково відкрите.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, оскільки судові повістки про виклик в судове засідання на 18 лютого 2025 року направлені судом за адресою місця проживання відповідачів, яка вказана в апеляційній скарзі ОСОБА_2 , однак конверти повернуті на адресу суду із відміткою поштового відділення від 16.01.2025 «адресат відсутній за вказаною адресою», що відповідно до п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України вважається днем вручення судової повістки. Додатково, судова повістка про виклик ОСОБА_2 доставлена 30.12.2024 до електронного кабінету відповідачки.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, проводити розгляд справи за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 на заперечення доводів скарг, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Ухвалюючи оскаржуване рішення та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України, при цьому наявність підстав для визначення правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення, а нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Укладаючи оскаржуваний договір та відчужуючи належний на праві власності будинок за адресою АДРЕСА_1 , відповідачка ОСОБА_2 була обізнана про наявність у неї боргу перед ОСОБА_3 за договором позики від 19.08.2016, відтак могла передбачати негативні наслідки для себе у випадку необхідності погашати борг за договором позики за рахунок належного їй майна.

Таким чином, очевидним є те, що ОСОБА_2 , як учасник цивільних відносин та сторона договору дарування від 09.10.2017, використовувала цивільно-правовий інструментарій для унеможливлення звернення стягнення на належне їй майно, що зумовлювало негативні наслідки для ОСОБА_3 у контексті повернення боргу.

Крім цього, наявність боргу підтверджено рішеннями судів, які набрали законної сили про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 коштів за договором позики від 19.08.2016, а саме: 503400,00 грн. борг за договором позики; 68965,80 грн. інфляційні втрати; 15929,50грн. 3% річних.

Враховуючи наведене, суд прийшов переконання, що заявлені позовні вимоги, підлягають задоволенню.

Також суд вирішив питання розподілу судових витрат.

Що стосується доводів відповідачки про те, що їй на праві власності належить інше нерухоме майно, а саме квартира за адресою: АДРЕСА_2 , суд звернув увагу, що як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 09.01.2023р. ОСОБА_2 належить на праві власності квартира за адресою: АДРЕСА_2 , однак така передана в іпотеку, яка зареєстрована 10.04.2008 на підставі договору іпотеки від 10.04.2008, видавник АТ «Укрсоцбанк», строк виконання зобов`язання: 10.04.2023р., розмір основного зобов`язання 404 000,00 грн.; іпотекодержатель АТ «Альфа-банк», іпотекодавець ОСОБА_2 .

Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки щодо зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

Крім цього, 09.03.2023 приватний виконавець Михайловський С.В. скерував на адресу АТ «Сенс-Банк» (правонаступник АТ «Альфа-банк») лист № 163 щодо надання згоди заставодержателя на звернення стягнення на вищевказану квартиру боржника ОСОБА_2 , однак згідно відповіді АТ «Сенс-Банк» від 04.05.2023, банк як іпотекодержатель квартири за адресою: АДРЕСА_2 , не вбачає за можливе надати дозвіл на звернення стягнення на вищезгадане нерухоме майно/предмет іпотеки, що належить ОСОБА_2 .

Що стосується заяви відповідачки ОСОБА_2 про застосування наслідків спливу строку позовної давності, суд констатував, що позивачка дізналася про існування оспорюваного правочину у жовтні 2021 році, після отримання виконавцем довідки №280649442 від 22.10.2021 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, тому при зверненні до суду ОСОБА_3 строк позовної давності не пропущено.

Крім цього, відповідачами не доведено обставин, що позивачці було раніше відомо про укладення оспорюваного договору дарування.

Перевіряючи оскаржуване рішення колегія суддів виходить з такого.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Враховуючи наведене, правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом (постанова Верховного Суду від 11 листопада 2019 року у цивільній справі 337/474/14-ц, провадження № 61-15813сво18).

З матеріалів справи, а саме з оспорюваного договору дарування житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Фуртак В.І. (на бланку серія НМТ 261682), зареєстрований в реєстрі за № 1728, вбачається, що ОСОБА_2 (дарувальник) та ОСОБА_4 (обдарований) уклали договір за умовами якого дарувальник ОСОБА_2 передала обдаровуваному ОСОБА_4 безоплатно у власність, а обдаровуваний прийняв у власність як дарунок належний дарувальнику на праві власності житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 10).

Згідно із копією договору, дата укладення такого вказана 09.10.2016.

Разом з цим, як вбачається з інформаційної довідки № 280649442 від 22.10.2021 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер нерухомого майна № 236, належить ОСОБА_4 на підставі договору дарування житлового будинку, серія та номер: 1728, виданий 09.10.2017, видавник Фуртак В.І., приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу, дата державної реєстрації: 09.10.2017 (т. 1 а.с. 27-28).

З витягу з реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів серія бланка НМТ, номер бланку: 261682, код витрачання бланку 1 договір відчуження нерухомого майна, крім земельних ділянок; дата витрачання бланку 09.10.2017.

Таким чином, беззаперечним є те, що оспорюваний договір дарування, на підставі якого відповідачка ОСОБА_2 відчужила своєму синові ОСОБА_4 житловий будинок у АДРЕСА_1 , укладений 09.10.2017, що не заперечується і самою відповідачкою ОСОБА_2 , відтак в силу ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню.

Колегією суддів встановлено, що з приводу правовідносин між сторонами наявні судові рішення, які набрали законної сили.

Так, рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 07.06.2018 у справі №464/1713/18, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 02.09.2019 та постановою Верховного Суду від 16.09.2020, позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та штрафних санкцій задоволено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 кошти за договором позики від 19.08.2016, а саме: 503400,00 грн. борг за договором позики; 68965,80грн. інфляційні втрати; 15929,50 грн. 3% річних та 6235,35 грн. судового збору (т. 1 а.с. 14-24).

При цьому, судами різних інстанцій встановлено, що 19 серпня 2016 року, між ОСОБА_3 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) було укладено договір позики грошових коштів, що посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сліпеньким Л.Р., зареєстрований в реєстрі за №2173.

Відповідно до п.1 договору позикодавець передала у власність позичальникові грошові кошти у сумі, яка становить 503 400 грн. 00 коп. еквівалентну по курсу НБУ 20000 доларів США 00 центів, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів на умовах, визначених договором.

Згідно із п.2 договору грошові кошти, які є предметом цього договору, передані позикодавцем та одержані позичальником до підписання цього договору, що підтверджується підписами сторін на даному договорі.

Пунктом 3 договору передбачено, що позивальник зобов`язаний повернути позику грошові кошти у сумі, яка становить 503 400 грн. 00 коп. еквівалентну по курсу НБУ 20000 доларів США 00 центів, 01 березня 2017 року.

Відповідно до п. 4 договору повернення позики повинно бути здійснено шляхом повернення всієї грошової суми вказаної у п.3 договору в готівці та оформлення заяви про повернення грошових коштів, підписи на якій мають бути нотаріально засвідчені 01 березня 2017 року о 15 год. 00 хв. у приміщенні приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Сліпенького Л.Р. за адресою: АДРЕСА_3 . За домовленістю сторін, може бути призначене інше місце або час, оформлення заяви про повернення коштів, але в разі наявності суперечок, обов`язковим для виконання є вищевказане час і місце оформлення заяви про повернення грошових коштів.

Згідно із п.5 позика вважається повернутою в момент підписання двома сторонами заяви про повернення грошових коштів, підписи на якій мають бути нотаріально засвідчені, в сумі, яка становить 503 400 грн. 00 коп. еквівалентну по курсу НБУ 20000 доларів США 00 центів.

На виконання рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 07.06.2018, яке набрало законної сили, судом видано виконавчий лист №464/1713/18 від 24.09.2019, постановою приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Михайловського С.В. від 27.07.2021 відкрито виконавче провадження ВП №66293407 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 коштів за договором позики від 19.08.2016.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Михайловського С.В. від 27.07.2021 накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить боржнику ОСОБА_2 у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження у розмірі 654 291, 41 грн.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Михайловського С.В. від 27.07.2021 накладено арешт на грошові кошти ОСОБА_2 , що містяться на відкритих рахунках.

Звертаючись до суду з позовними вимогами про визнання договору дарування недійсним, позивачка ОСОБА_3 свої доводи зводить до того, що оспорюваний договір укладений для уникнення стягнення на це майно у рахунок погашення боргу за договором позики 19 серпня 2016 року, тобто вважає, що оспорюваний правочин містить ознаки фраудаторного правочину.

Колегія суддів виходить з того, що правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним (ч. 1 ст. 202 ЦК України).

Згідно із ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або "вражати" договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

У Цивільному кодексі України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило, при цьому, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Таким чином, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вказаним правочином.

Згідно із ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно із ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Відповідно до ст. 718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому.

Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка (ч. 4 ст. 722 ЦК України).

За змістом статтей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Колегія суддів вважає, що правові наслідки укладення оспорюваних правочинів наступили, протилежного суду не доведено.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі №643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено: «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню».

Колегія суддів виходить з того, що недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав (постанова Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі № 456/604/17).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16 зазначено, що особа вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Відповідно до частини першої та другої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Згідно з пунктом 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 вересня 2021 року у справі № 606/1636/18 (провадження № 61-13833св19) зроблено висновок про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України). Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, Верховний Суд врахував, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. На переконання Верховного Суду, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/ відсутність оплати ціни контрагентом боржника).

У постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року в справі №755/17944/18 зроблено висновок, що договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції фраудаторності при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) тощо.

Схожі висновки містяться у постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року в справі №757/33392/16, де Верховний Суд вказав, що правочином, який вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним правочином), може бути як односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин. Застосування конструкції фраудаторності при односторонньому правочинові має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати односторонній правочин як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься те, що внаслідок вчинення одностороннього правочину відбувається унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг майна.

Окрім того, колегія суддів також звертає увагу, що Конституційний Суд України неодноразово підкреслював, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (перше речення абзацу другого пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012); право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист (абзац п`ятий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013).

Обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання (абзац шостий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини рішення від 15 травня 2018 року № 2-р (ІІ)/2019).

З практики Європейського суду з прав людини вбачається, що визначене ст. 6 Конвенції право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; і саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; водночас ухиленням від виконання цього обов`язку є перекладення державою відповідальності за фінансове забезпечення організації виконавчого провадження на особу, на користь якої ухвалене судове рішення; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава і її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них (§ 43 рішення у справі «Shmalko v. Ukraine» від 20 липня 2004 року, § 84 рішення у справі «Fuklev v. Ukraine» від 07 червня 2005 року, § 64 рішення у справі «Apostol v. Georgia» від 28 листопада 2006 року, §§ 46, 51, 54 рішення у справі «Yuriy Nikolayevich Ivanov v. Ukraine» від 15 жовтня 2009 року).

Таким чином, визначений у законі порядок забезпечення державою виконання судового рішення має відповідати принципам верховенства права та справедливості, гарантувати конституційне право на судовий захист; невиконання державою позитивного обов`язку щодо забезпечення функціонування запроваджуваної нею системи виконання судових рішень призводить до обмеження конституційного права на судовий захист та нівелює його сутність.

Відповідно до положень частини четвертої статті 9 Закону України «Про виконавче провадження» укладення протягом строку, зазначеного в частині третій цієї статті, правочину щодо майна боржника, який призвів до неможливості задовольнити вимоги стягувача за рахунок такого майна, є підставою для визнання такого правочину недійсним.

В юридичній науці та судовій практиці договори, дії, бездіяльність та рішення органів, що вчиняються з метою завдати шкоди кредитору і така мета досягнута, називають фраудаторними правочинами.

Правочин, вчинений боржником у період виникнення у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину як такого, що вчинений боржником на шкоду кредиторам.

Колегія суддів розділяє висновок суду першої інстанції про те, що відчужуючи належний їй на праві власності будинок на підставі оспорюваного договору дарування від 09.10.2017, відповідачка ОСОБА_2 була обізнана про наявність зобов`язань, а саме боргу перед ОСОБА_3 за договором позики від 19.08.2016, тому могла передбачати негативні наслідки для себе у випадку необхідності погашати борг за договором позики за рахунок належного їй майна.

В свою чергу, уклавши договір дарування від 09.10.2017, відповідачка безумовно вчинила дії, наслідками яких є унеможливлення звернення стягнення на відповідне майно, яке було предметом такого та зменшила загалом обсяг свого майна, а відтак, платоспроможність загалом.

Не може залишитися поза увагою колегії суддів і те, що оспорюваний договір є безвідплатним, тобто відчуживши відповідне майно, відповідачка ОСОБА_2 кошти за таке не отримала.

Усі доводи апеляційної скарги, які стосуються порушень, на думку апелянта, приватним виконавцем вимог ЗУ «Про виконавче провадження» та ЗУ «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», підробку підписів ОСОБА_3 , колегія суддів до уваги не приймає, оскільки такі правового значення не мають та у предмет доказування не входять, як і про протилежне не свідчать та не спростовують встановлених обставин між сторонами.

В свою чергу, будь яких доказів та правових наслідків вчиненого приватним виконавцем дисциплінарного проступку, сторона відповідача суду не надала.

Таким чином, вчинення оспорюваного правочину після виникнення обов`язку по поверненню грошових коштів дозволяє кваліфікувати правочин як такий, що вчинений на шкоду кредитору та може свідчити про намір приховати майно від виконання судового рішення у майбутньому.

У цьому контексті, колегія суддів враховує і наявність на даний час вже факт відкритого виконавчого провадження, однак відсутність будь яких доказів, які б свідчили про виконання ОСОБА_2 своїх грошових зобов`язань перед ОСОБА_3 , чи хоча б намагання останньої вчинити у відповідний спосіб.

Доводи апеляційної скарги про належність ОСОБА_2 квартири за адресою: АДРЕСА_2 висновків суду не спростовують, оскільки така передана в іпотеку на підставі договору іпотеки від 10.04.2008, а зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

Враховуючи наведене, висновок суду першої інстанції про наявність підстав для визнання оспорюваного договору недійсним є обґрунтованим, оскільки укладенням договору дарування від 09.10.2017 ОСОБА_2 використовувала цивільно-правовий інструментарій для унеможливлення звернення стягнення на належне їй майно, що створює негативні наслідки для ОСОБА_3 у контексті повернення боргу.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що спірний договір укладений у 2017 році, тому подавши позов у 2022 році позивачка пропустила позовну давність, а позовна заява та матеріали справи не містять заяви про поновлення пропущеного процесуального строку, колегія суддів звертає увагу на таке.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов`язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

У матеріалах справи відсутні будь які докази того, що позивачка дізналася чи навіть могла дізнатися про існування оспорюваного правочину раніше ніж 2021 рік, коли постановою приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Михайловського С.В. від 27.07.2021 було відкрито виконавче провадження ВП № 66293407 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 коштів за договором позики від 19.08.2016, тому колегія погоджується з тим, що ОСОБА_3 не пропустила позовної давності при зверненні до суду, що виключає необхідність заяви про поновлення пропущеного процесуального строку.

Інші доводи апеляційної скарги суттєвими не є та про підставність такої не свідчать, що свідчить про законність оскаржуваного рішення та необхідність залишення без задоволення скарги ОСОБА_2 .

Згідно із ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу, а судове рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Що стосується вирішення клопотання представника позивачки ОСОБА_3 ОСОБА_1 про закриття апеляційного провадження з підстав пропуску ОСОБА_2 строку на апеляційне оскарження, колегія суддів звертає увагу, що питання дотримання строку на апеляційне оскарження чи поновлення такого судом, вирішується при відкритті апеляційного провадження та є дискрецією апеляційного суду, яка реалізується крізь призму права особи на апеляційне оскарження судового рішення, тому у задоволенні клопотання про закриття апеляційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

У задоволенні клопотання представника позивачки ОСОБА_2 ОСОБА_1 про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 15 листопада 2023 року відмовити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення. Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 15 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 19 лютого 2025 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк