ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 643/3895/20 Номер провадження 22-ц/814/752/25Головуючий у 1-й інстанції Гольник Л.В. Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді Бутенко С. Б.

Суддів Карпушина Г. Л, Обідіної О. І.,

за участю секретаря: Ракович Д. Г.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 10 вересня 2024 року у складі судді Гольник Л. В.

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,

в с т а н о в и в:

У березні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до Московського районного суду м. Харкова з вказаним позовом про стягнення боргу за договором позики.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що згідно розписки від 08.10.2012 ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 40 000 доларів США, що є еквівалентом 320 000 грн, які зобов`язався повернути в строк до 01.05.2014.

10.02.2014 та 30.09.2014 ОСОБА_1 повернув ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 10 000 доларів США (86 000 грн) та 12 000 доларів США (155 280 грн), а 01.07.2016 та 04.03.2019 повернув грошові кошти у сумі 500 доларів США (12 600 грн) та 500 доларів США (12 500 грн).

Загальна сума, яка не повернута відповідачем становить 17 000 доларів США, що становить 420 602 грн за курсом НБУ станом на 09.03.2020.

Оскільки відповідач ОСОБА_1 визнає лише половину вказаної суми, посилаючись на те, що кошти були використані в інтересах сім`ї у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 для придбання майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, позивач просив залучити ОСОБА_3 у якості співвідповідача по справі та з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 07.07.2020 (а. с. 38-40, 41-44, т. 1), остаточно просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 423 130 грн, що є еквівалентом 17 000 доларів США та судовий збір у сумі 4 232 грн.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 29 вересня 2020 року залучено до участі у справі в якості співвідповідача ОСОБА_3 .

Розпорядженням голови Верховного Суду від 08.03.2022 № 2/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність судових справ Московського районного суду м. Харкова, які передані для розгляду Октябрському районному суду м. Полтави.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 10 вересня 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 кошти у розмірі 423 130 грн.

Позовні вимоги ОСОБА_2 в частині стягнення боргу за договором позики з ОСОБА_3 залишено без задоволення.

Вирішено питання розподілу судових витрат. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 4 232,00 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач довів факт укладення договору позики та факт передачі коштів відповідачу на вказаних у розписці умовах, тобто виконання ним умов договору, проте позичальником зобов`язання з повернення коштів виконано не в повному обсязі, що є підставою для стягнення залишку суми позики. При цьому суд вказав, що підстави для солідарного стягнення боргу з відповідачів відсутні, оскільки не доведено факту отримання позики в інтересах сім`ї.

Не погодившись з вказаним рішенням в частині відмови у задоволенні позовних вимог відносно ОСОБА_3 , відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про солідарне стягнення боргу з обох відповідачів.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що з 01.01.2008 по 12.06.2009 він проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 , а 12.06.2009 між ними укладено шлюб, який розірвано рішенням Ленінського районного суду м Харкова від 05.11.2014. За час перебування у шлюбі ними було придбано рухоме та нерухоме майно, зокрема приміщення 1 поверху на АДРЕСА_1 , яке використовувалося в інтересах сім`ї та є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Вказує, що дане майно придбавалося з наданням згоди ОСОБА_3 за кошти, позичені у кредиторів, зокрема і за рахунок позичених коштів у ОСОБА_2 , а тому борг за договором позики має стягуватися солідарно в рівних частках з нього та ОСОБА_3 .

Зазначає, що отримані в ОСОБА_2 у позику кошти витрачалися на придбання, реконструкцію, ремонт та в подальшому продаж квартир, що суд першої інстанції належним чином не з`ясував.

Наголошує, що, хоча право власності на приміщення за рішенням суду було визнано на ним, ОСОБА_1 , проте кошти позичалися в ОСОБА_2 на спільний проект подружжя ОСОБА_4 з метою отримання прибутку, а тому вони повинні нести солідарний обов`язок щодо повернення позики.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Колегія суддів апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374, статті 375 ЦПК України, за результатами розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

По справі встановлено, що 08.10.2012 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, за яким відповідач отримав від позивача грошові кошти у розмірі 40 000 доларів США, які зобов`язався повернути до 01.05.2014.

На підтвердження факту укладення договору позики та його умов, а також часткового виконання відповідачем своїх зобов`язань з повернення позики, позивачем ОСОБА_2 надано оригінал розписки ОСОБА_1 від 08.10.2012 (а. с. 127, т. 3), з якого вбачається передання відповідачу 40 000 доларів США, з яких ним було повернуто позикодавцю 23 000 доларів США.

Таким чином, загальна сума, яка не повернута відповідачем позивачеві становить 17 000 доларів США, що ним в апеляційний скарзі не заперечувалось та визнано в суді.

Даючи оцінку доводам апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 щодо солідарного стягнення суми боргу з відповідачів як спільного боргу подружжя, апеляційний суд виходить з наступного.

Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин подружжя, у тому числі колишнього, поряд із застосуванням норм ЦК України підлягають застосуванню норми СК України.

Згідно з частиною третьою статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (частини друга, третя статті 65 СК України).

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не особисті, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Таким чином, якщо один із подружжя уклав договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Подружжя має відповідати за спільними зобов`язаннями всім майном, яке належить їм на праві спільної сумісної власності.

Подібний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц.

У справі, що переглядається апеляційним судом, встановлено, що спірні зобов`язання виникли на підставі договору позики, за яким борг повністю не повернуто.

З тексту розписки від 08.10.2012 вбачається, що стороною договору позики є відповідач ОСОБА_1 . У розписці не зазначено, що ОСОБА_3 надала свою згоду на укладення договору позики ОСОБА_1 , взявши таким чином на себе зобов`язання з повернення позики. Відсутня у розписці і мета одержання ОСОБА_1 грошових коштів, а його доводи щодо використання позики в інтересах сім`ї не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи в суді.

Посилання в апеляційній скарзі, що одержані в позику грошові кошти було використано для придбання приміщення 1 поверху у будинку АДРЕСА_1 та його реконструкцію у житлові квартири з подальшою реалізацією в інтересах сім`ї спростовується рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 04.10.2012 у справі № 2024/734/12, яким за ОСОБА_1 було визнано право власності на самовільно реконструйовані (переобладнані нежитлові приміщення у житлові) квартири та приміщення квартирного багатоповерхового житлового будинку літ. «А-5» по АДРЕСА_1 , а саме на квартири АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 . Даним рішенням суду, яке набрало законної сили, встановлено, що договір купівлі-продажу нежитлових приміщень було укладено ОСОБА_1 04.09.2012 та того ж числа проведено державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, а їх реконструкція у зв`язку з переобладнанням у житлові квартири підтверджена технічним паспортом на житловий будинок від 07.09.2012. Тобто придбання та реконструкція приміщень 1 поверху будинку по АДРЕСА_1 , а також визнання за ним права власності за рішенням суду, відбувалось до укладення відповідачем ОСОБА_1 спірного договору позики від 08.10.2012, що повністю виключає спрямування цих коштів на вказану ним мету.

Сам факт перебування відповідачів у зареєстрованому шлюбі на час виникнення спірних правовідносин щодо позики, а також подальший поділ між ними квартири АДРЕСА_7 , як спільного майна подружжя, не є безумовною підставою для покладення на іншого з подружжя, яка не була позичальником за договором позики, обов`язків визначених цим договором щодо повернення боргу, оскільки за таких умов підлягає доказуванню укладення договору в інтересах сім`ї та використання отриманих у борг грошей в інтересах сім`ї, зокрема, для придбання спільного майна, що по справі не встановлено і суду не доведено.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Враховуючи, що матеріали справи не містять доказів укладення ОСОБА_1 договору позики в інтересах сім`ї, такий договір не створює обов`язки для іншого з подружжя ОСОБА_3 .

Встановивши, що ОСОБА_3 не була стороною спірного договору позики і письмової згоди на укладення цього договору, який є значним правочином, не надавала, його умовами не передбачено цільового призначення наданих позичальнику грошових коштів, а також мету їх використання відповідачем ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для покладення на ОСОБА_3 солідарного обов`язку з погашення боргу за договором позики від 08.10.2012, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Таким чином, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, та надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення боргу лише з відповідача ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги відповідача такі висновки суду не спростовують та зводяться до переоцінки доказів й незгоди з висновками суду щодо встановлених фактичних обставин справи.

Оскільки порушень норм матеріального та процесуального права при ухваленні оскаржуваного судового рішення апелянтом не доведено та не встановлено апеляційним судом, колегія суддів залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, як законне та обґрунтоване.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 10 вересня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 14 лютого 2021 року.

Головуючий суддя С. Б. Бутенко

Судді Г. Л. Карпушин

О. І. Обідіна