ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ України

21 лютого 2025 року

м. Харків

Справа № 636/2874/24

Провадження № 22-ц/818/1097/25

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді- Тичкової О.Ю.

суддів колегії Пилипчук Н.П., Яцини В.Б.,

сторони справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в приміщенні суду в м. Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 17 жовтня 2024 року у складі судді Гуменного З.І.,-

УСТАНОВИВ:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики в розмірі 12000,00 грн та інфляційних нарахувань за період з липня 2021 по березень 2024 в розмірі 8670,00 грн, а всього 20670,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 08.04.2021 між сторонами укладено договір позики, згідно з яким позивач передав відповідачу 12000 грн про що була надана розписка від 08.04.2021, з кінцевим строком повернення позики - 10.06.2021. Однак після настання терміну повернення суми позики відповідач гроші не повернув, тому позивач вимушений звернутися до суду з позовом про стягнення суми боргу та інфляційних втрат нарахованих за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання.

Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 17 жовтня 2024 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що відповідач надав суду належні та допустимі докази на підтвердження того, що він у визначений у розписці строк борг ОСОБА_1 повернув. Тому підстави для задоволення позову та стягнення фінансових санкцій відсутні.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати як не законне і необґрунтоване, таке що не відповідає дійсним обставинам справи та вимогам закону та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. Скарга містить посилання на те, що судом невірно встановлений факт повернення боргу за договором позики, оскільки відповідач сплатив позивачу 12000,00 грн за придбаний у позивача автомобіль ВАЗ 2109 на підставі договору оренди з правом викупу від 28.01.2021. Грошей за договором позики від 08.04.2021 він не повернув, що підтверджується фактом наявності у позивача на руках боргового документу.

Відповідно до ч. 1ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За правилами до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини першої статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, вивчивши матеріали справив межах доводів та вимог апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню виходячи з наступного.

Відповідно до п. 3 і п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та ( або) резолютивної частини.

Даними дослідженого судом апеляційної інстанції оригіналу розписки від 08.04.2021 підтверджується, що 08.04.2021 ОСОБА_1 уклав з ОСОБА_2 , договір позики за умовами якого позивач передав відповідачу 12000 грн на строк до 10.06.2021 ( а.с. 3).

За змістом копії розписки ОСОБА_1 від 10.06.2021, останній 10.06.2021 получив від ОСОБА_2 12000 грн за викуп автомобіля ВАЗ-2109 ( а.с. 38).

Відповідач надав суду першої інстанції письмову заяву в якій просив у задоволені позову відмовити у зв`язку із виконанням обов`язку з повернення суми боргу ( а.с. 37).

Згідно з частинами першою, другою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків стаття 11 ЦК України визначає договори та інші правочини.

Згідно з статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документами, якими підтверджується як укладення договору, його умови, а також засвідчують отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, та постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18), від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 (провадження № 61-9694св20), від 14 липня 2022 року у справі № 204/4341/17 (провадження № 61-4389св21).

Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.

Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд у справах цієї категорії.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду у справі № 309/3458/14-ц від 13 грудня 2017 року, у справі № 310/6826/16-ц від 15 серпня 2019 року, у справі № 182/2462/ 16-ц від 18 вересня 2019 року, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, що передбачено статтею 599 ЦК України.

Частиною 1 статті 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (частина 3 статті 1049 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до змісту розписки від 08 квітня 2021 року, її підписано ОСОБА_2 як позичальником та вона є документом, який виданий боржником кредитору, на підтвердження укладення договору позики та його умов, а також засвідчує як отримання боржником від кредитора грошової суми в розмірі 12 000 грн , так і зобов`язання повернути вказану суму до 10 червня 2021 року.

Згідно з абзацом 2 ч. 1 ст. 218 ЦК України, заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Відповідачем не надано будь-яких належних та достатніх доказів (рішень суду) щодо недійсності вчиненого правочину від 08.04.2021 року на суму 12000 грн.

Підписавши договір позики ОСОБА_2 взяв на себе зобов`язання повернути кошти. Узгодження сторонами істотних умов договору позики, як то суми боргу, та зобов`язання її повернення до визначеного у розписці строку, та, відповідно, факт отримання грошових коштів підтверджується змістом розписки.

Такий висновок випливає з реальності укладеного між сторонами договору та положень статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника повернути позикодавцеві передану йому позику.

Доказів, які б підтверджували безгрошовість договору позики, відповідачем не надано, а тому доводи апеляційної скарги визнаються безпідставними в цій частині.

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Відповідачем у встановленому законом порядку не спростовано презумпцію правомірності договору позики укладення якого підтверджується розпискою від 08.04.2021.

Виходячи зі змісту письмової заяви ОСОБА_3 , останній заперечував факт отримання коштів за договором позики та надав докази сплати позивачу 10.06.2021 року 12 000 грн за викуп автомобілю.

Проте позивач надав суду копію розписки від 28.01.2021 на підтвердження доказів існування між сторонами договірних зобов`язальних відносин з приводу оренди автомобілю з правом викупу ( а.с. 44), ще не є тотожними з зобов`язаннями з договору позики від 08.04.2021

З огляду на зазначене суд помилково вважав копію розписки ОСОБА_1 про отримання грошей за викуп автомобілю за договором від 28.01.2021 належним доказом повернення грошей за договором позики від 08.04.2021.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 545 ЦК України визначено, що, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Таким чином ЦК України встановлено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку.

У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставістатті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третійстатті 545ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третястатті 545 ЦК Українине охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у цій статті. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку.

Відповідне тлумачення надано у постанові Верховного Суду від 19 грудня 2018 року у справі № 544/174/17, провадження № 61-21724св18.

Наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Зазначене відповідає правовим висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 31жовтня 2018року, справа№ 707/2606/16-ц, провадження №61-28762св18; від 26 вересня 2018 року, справа № 483/1953/16-ц, провадження № 61-33891св18; від 27 червня 2018 року, справа №712/14562/17-ц, провадження № 61-26174ск18.

ОСОБА_1 було надано оригінал розписки від 08.04.2021, який був досліджений судом апеляційної інстанції.

Тому судова колегія вважає доведеними позовні вимоги про стягнення з відповідача позичених ним грошових коштів уу розмірі 12000 грн.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Закон України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану" від 15.03.2022 р. № 2120-IX (далі Закон № 2120-IX) передбачає звільнення позичальника від відповідальності за прострочення грошового зобов`язання згідно з договором кредиту (позики), укладеним банком чи іншим кредитодавцем (позикодавцем).

Зокрема, відповідно до Закону № 2120-IX позичальник підлягає звільненню від відповідальності фізичних і юридичних осіб за невиконання кредитних договорів під час воєнного стану згідно зі ст. 625 ЦК (сплата суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних).

Таким чином стягненню підлягають інфляційні нарахування за період з червня 2021 року по лютий 2022 року у розмірі 801,09 грн (100,20 : 100) x (100,10 : 100) x (99,80 : 100) x (101,20 : 100) x (100,90 : 100) x (100,80 : 100) x (100,60 : 100) x (101,30 : 100) x (101,60 : 100) = 1,06675745 Х 12 000,00 - 12 000,00 = 801,09 грн.

Висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що у відповідності до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та прийняття постанови по суті вимог позивача.

Враховуючи викладене, судова колегія доходить висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та стягнення на його користь заборгованість за договором позики в сумі 12000,00 грн та інфляційні втрати в сумі 801,09 грн.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені на 61,93%, останній як інвалід другої групи звільнений від сплати судового збору, з ОСОБА_2 в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 750,09 грн за подання позовної заяви та 1125,14 грн за розгляд апеляційної скарги.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374,376, 382 - 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 17 жовтня 2024 року в частині відмови у стягненні суми боргу скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 РНОКПП НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_2 заборгованість за договором позики в сумі 12000 (дванадцять тисяч) грн 00 коп та інфляційні втрати в сумі 801 (вісімсот одна) грн 09 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 РНОКПП НОМЕР_1 в дохід держави судовий збір за розгляд справи судом першої та апеляційної інстанції в сумі 1875 (одна тисяча вісімсот сімдесят п`ять) грн 23 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови безпосередньо до Верховного Суду, у порядку передбаченому ст.389 ЦПК України.

Головуючий О.Ю.Тичкова

Судді Н.П. Пилипчук

В.Б. Яцина