Номер провадження: 22-ц/813/2939/25
Головуючий у першій інстанції Дяченко В.Г.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.02.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Громіка Р.Д., Дришлюка А.І.,

переглянув у порядку спрощеного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 24 липня 2024 року про передачу справи на розгляд іншого суду по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Пересипська районна адміністрація виконавчого комітету Одеської міської ради, про позбавлення батьківських прав,-

в с т а н о в и в:

25 червня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Суворовського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Пересипська районна адміністрація виконавчого комітету Одеської міської ради, про позбавлення батьківських прав.

24 липня 2024 року ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси цивільну справу №523/10487/24 (провадження №2/523/4680/24) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Пересипська районна адміністрація виконавчого комітету Одеської міської ради, про позбавлення батьківських прав - передати за територіальною юрисдикцією (підсудністю) до Овідіопольського районного суду Одеської області.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просить суд скасувати ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 24 липня 2024 року.

На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу не надходив, однак відповідно до положень ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно ч. 2 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37- 40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Предметом оскарження є ухвала суду про передачу справи на розгляд іншого суду (п. 9 ст. 353 ЦПК України).

За змістом ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи викладене, дану апеляційну скаргу розглянуто в порядку письмового провадження без проведення судового засідання та повідомлення учасників справи.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у апеляційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Суд першої інстанції, направляючи справу на розгляд іншого суду виходив з того, інформація про реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на території м. Одеси відсутня, а з повідомлення відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області, вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . Так як судом не було встановлено підстав для застосування правил альтернативної підсудності, то було вирішено, що справа не підсудна Суворовському районному суду м. Одеси.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вважає такі висновки суду першої інстанції не вірними, адже не було враховано інтереси малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який проживає з батьком ОСОБА_1 за адремою: АДРЕСА_2 . Також скаржник повідомив, що син навчається в Одеській гімназії №48, що знаходиться за адресою АДРЕСА_3 .

Апеляційний суд, дослідивши обставини справи, вважає вірними висновки суду першої інстанції, а апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Так, судом встановлено, що звертаючись із позовною заявою позивачем було повідомлено адресу відповідачки ОСОБА_2 , а саме АДРЕСА_4 .

Відповідно до відповіді Єдиного державного демографічного реєстру за параметрами: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , особу не знайдено (а.с. 22).

З повідомлення відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 23).

З відповіді Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради, вбачається, що інформація про реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на території м. Одеси відсутня (а.с.24).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 27 ЦПК України, позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Приписи ст. 28 ЦПК України, яка регулює правила альтернативної підсудності, не містить положень про пред`явлення позивачем позову за власним місцем проживання у справі про позбавлення батьківських прав, а тому правила альтернативної підсудності, а саме звернення із позовом за місцем проживання/перебування позивача не можуть бути застосовані до даної справи.

Слід наголосити, що Особа може мати декілька місць проживання/перебування. Водночас законодавством визначено необхідність проведення реєстрації (декларування) місця проживання/перебування особи, яка може бути здійснена тільки за однією адресою за її власним вибором.

Реєстрація (декларування) місця проживання/перебування у встановленому порядку має значення для реалізації окремих прав особи, зокрема, під час вибору суду, якому підсудна справа.

Положення ч. 1 ст. 27, ч. 1 ст. 28 ЦПК України імперативно встановлюють, що визначення територіальної юрисдикції (підсудності) здійснюється з урахуванням зареєстрованого місця проживання або перебування фізичної особи сторони у справі, якщо інше не передбачено законом.

Зазначена вимога процесуального закону унеможливлює зловживання процесуальними правами при визначенні підсудності.

Отже, в нормах ЦПК України передбачено використання лише зареєстрованого місця проживання, фактичне місце проживання фізичної особи не має правового значення.

Використання для встановлення конкретного суду за визначеною територіальною підсудністю фактичної адреси проживання матиме наслідком невизначеність при вчиненні окремих процесуальних дій, адже фактичне місце проживання може змінюватись чи не щодня. Крім того, особа може мати більше ніж одне фактичне місце проживання, але зареєстроване може бути лише одне місце проживання.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 24 червня 2024 року у справі №554/7669/21.

Суд першої інстанції встановив зареєстроване місце проживання відповідачки та врахував, що згідно наданих відповідей, що є в матеріалах справи, місце реєстрації відповідачки відмінне від адреси, зазначеної в наданому позивачем позиві.

Згідно ч. 9 ст. 187 ЦПК України, якщо за результатами отриманої судом інформації буде встановлено, що справа не підсудна цьому суду, суд надсилає справу за підсудністю в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України, суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

відповідно до ст. 32 ЦПК України, спори між судами про підсудність не допускаються.

Виходячи із викладеного, висновок суду про необхідність направлення справи за підсудністю до Овідіопольського районного суду Одеської області, як до належного суду встановленого законом, саме за зареєстрованим місцем проживання відповідача, є вмотивованими і такими, що підтверджуються матеріалами та обставинами справи.

Тому, законних підстав для скасування ухвали суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про направлення справи до Суворовського районного суду м. Одеси немає.

У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, п. 1 ч. 1 ст. 375, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу скаргою ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 24 липня 2024 року про передачу справи на розгляд іншого суду - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

А.І. Дришлюк