г Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області
Справа № 213/4461/24
Номер провадження 2/213/356/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 лютого 2025 року м. Кривий Ріг

Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Алексєєва О.В.,

за участю секретаря судового засідання Довгої А.В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, у залі судових засідань №3 в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу №213/4461/24 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог:

Представник позивача в інтересах позивача звернувся до суду із зазначеною позовною заявою, в обґрунтування якої зазначає, що 30 серпня 2019 року сторони зареєстровали шлюб, який 28 травня 2024 року розірвано. За час перебування у шлюбі за спільні кошти сторонами придбано частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на зазначене нерухоме майно зареєстровано за відповідачем. Власником іншої частки квартири є позивач. Зазначає, що спірна частка квартири є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, проте відповідач відмовляється її поділити, вважаючи її своєю особистою приватною власністю.

Просить визнати, що частка спірної квартири є спільною сумісною власністю сторін, частки яких є рівні; поділити набуте майно, визнавши за позивачем право власності на частку спірної квартири, залишивши у власності відповідача іншу частку квартири.

Процесуальні дії у справі.

23 жовтня 2024 року позовна заява надійшла до суду.

31 жовтня 2024 року отримано інформацію про зареєстроване місце проживання позивача.

01 листопада 2024 року позовна заява прийнята до розгляду, провадження у справі відкрито. Розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

27 листопада 2024 року, 23 грудня 2024 року витребувано докази.

Інші процесуальні дії у справі судом не здійснювались.

Заяви, клопотання.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги, підтвердив обставини, викладені у позові, просить позов задовольнити.

Відповідач позовні вимоги не визнав, суду пояснив, що придбав частку квартири у брата позивача за власні кошти. Підтвердити цю обставину доказами він не може. Зазначив, що договір купівлі-продажу не оскаржував, питання про визнання майна особистою приватною власністю не порушував. Просить відмовити у задоволенні позову.

Фактичні обставини, встановлені судом.

22 квітня 2009 року органом приватизації Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Криворізької міської ради видано свідоцтво на право власності на житло квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Форма власності приватна спільна часткова, власниками зазначені ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (по частки за кожним).

30 серпня 2019 року ОСОБА_2 зареєстрував шлюб з ОСОБА_3

04 грудня 2019 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого відповідач придбав у ОСОБА_4 частку належної йому квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності відповідача зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

28 травня 2024 року шлюб між сторонами розірвано Центрально-Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

Станом на 21 жовтня 2024 року оціночна вартість квартири за адресою: АДРЕСА_1 , складає 482 649,11 грн.

Зміст спірних правовідносин.

Викладеними обставинами відповідають правовідносини, які виникають із рівних прав подружжя на майно, набуте за час шлюбу.

Норми права, які застосовує суд.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку.

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно з ч.3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Майном як особливим об`єктом вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (частина перша статті 190 ЦК України).

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю.

Статтею 68 СК України визначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка та інші обставини, що мають істотне значення.

Частиною 2 ст. 372 ЦК України також передбачено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Висновок суду.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Докази подаються суду сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Судом встановлено, що частка квартири придбана відповідачем у період шлюбу з позивачем.

Тлумачення положень частини першої статті 57 СК України свідчить, що придбане в шлюбі за відплатним договором майно може бути визнане особистою приватною власністю одного з подружжя лише в тому випадку, якщо придбання цього майна відбулося виключно за особисті кошти одного з подружжя.

Така позиція викладена в Постанові Верховного суду від 06 вересня 2023 року у справі №524/2518/20.

Отже, стаття 60 СК України, стаття 368 ЦК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Верховний Суд у постанові від 22 січня 2020 року у справі №711/2302/18 також зазначив, що в законодавстві передбачена презумпція віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ані дружина, ані чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на його особисті кошти, не буде належно підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Отже, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Подібні висновки щодо презумпції належності майна, придбаного в період шлюбу, до спільної сумісної власності подружжя та щодо розподілу тягаря доказування на спростування цієї презумпції викладено в інших постановах, зокрема в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17, у постановах Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі №646/6271/16-ц, від 06 лютого 2018 року у справі

№235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц, від 10 червня 2020 року у справі №454/2786/17-ц, від 08 травня 2024 року у справі №450/3740/21. Судова практика з вирішення зазначених питань є усталеною.

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ куплена за його особисті кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Відповідач не надав належних, допустимих і достатніх доказів на підтвердження того, що частка спірної квартири придбана ним за особисті грошові кошти, тобто не спростував презумпцію спільності майна подружжя. Зазначене є його процесуальним обов`язком.

Оцінивши кожний доказ з точки зору їх належності та допустимості, а сукупності доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, враховуючи, що спірне майно придбано у шлюбі, відповідачем не доведено належними та допустимими доказами факт придбання майна виключно за свої особисті кошти, суд не бачить підстав для відходу від презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, тому вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

З огляду на те, що спільна сумісна власність подружжя презюмується, відповідачем не спростована, відсутня необхідність визнання спірного майна об`єктом права спільної сумісної власності.

При цьому суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною.

Щодо розподілу судових витрат.

Згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 13, 81, 89, 95, 141, 263, 265, 274, 279, 352, 354 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задовольнити.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на частку спільного сумісного майна частки квартири АДРЕСА_2 , право власності на яку зареєстровано 04 грудня 2019 року, тобто на частку квартири.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на частку спільного сумісного майна частки квартири АДРЕСА_2 , право власності на яку зареєстровано 04 грудня 2019 року, тобто на частку квартири.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 сплачений судовий збір 1 211,20 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації:

АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Представник позивача: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Дата складення повного тексту судового рішення 25 лютого 2025 року.

Суддя О.В. Алексєєв