КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №752/7269/24 Головуючий у І інстанції - Слободянюк А.В.
апеляційне провадження №22-ц/824/4844/2025 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15 жовтня 2024 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Пан Кредит» про визнання правочинів недійсними, -

установив:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до Голосіївського районного суду м. Києва із позовом до ТОВ «Пан Кредит» про визнання правочинів недійсними.

Свої вимоги мотивувала тим, що між нею та ТОВ «Пан Кредит» 03 грудня 2021 року укладено кредитний договір №КД-0030/12-21/1712, відповідно до умов якого кредитор надає позичальнику фінансовий кредит у формі кредитної лінії з лімітом у сумі 1300000 грн.

Також, 03 грудня 2021 року між ТОВ «Пан Кредит» та нею, з метою забезпечення зобов`язання, укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М., номер і реєстрі 11844, предметом якого є однокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_1 . Додатково, 03 грудня 2021 року між ТОВ «Пан Кредит» та нею укладено Третейську угоду.

22 травня 2023 року рішенням Постійно діючого третейського суду при асоціації виробничих підприємств «БОНА ДЕА» у справі №0705-23/06 стягнуто з неї на користь ТОВ «Пан Кредит» заборгованість за кредитним договором №КД-0030/12-21/1712 від 03 грудня 2021 року у розмірі 2349155,60 грн., частково нараховано штраф за неналежне виконання умов договору іпотеки.

06 жовтня 2023 року Київським апеляційним судом постановлено ухвалу про видачу виконавчого листа; 12 жовтня 2023 року цим судом видано виконавчий лист на примусове виконання рішення третейського суду від 22 травня 2023 року у справі №0705-23/06.

На підставі постанови від 20 жовтня 2023 року приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Овчаренка М.О. про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_1, ухвалено постанову від 08 лютого 2024 року про опис та арешт її майна, як боржника, а саме однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .

Вказувала, що, отримавши постанову виконавця, дізналась про рішення третейського суду.

Зазначала, що кредитний договір №КД-0030/12-21/1712 від 03 грудня 2021 року, який укладено між ТОВ «Пан Кредит» та нею є недійсним, оскільки не відповідає вимогам Закону України «Про споживче кредитування», тому третейська угода також має бути визнана недійсною.

В оспорюваному кредитному договорі вказано цільове призначення кредиту - на створення (початок), розвиток, удосконалення приватної підприємницької діяльності позичальником, позивачка зазначає, що отримувала кредитні кошти для особистих потреб, не пов`язаних з підприємницькою діяльністю і не суб`єктом підприємницької діяльністю.

Вважала, що кредитор навмисно ввів її в оману, щодо цільового призначення кредиту - нібито на розвиток та удосконалення приватної підприємницької діяльності, хоча кредитні кошти отримувались для її особистих потреб, яка не мала статусу суб`єкта підприємницької діяльності. Кредитор свідомо спонукав її на укладення договору на несправедливих, незаконних умовах, які істотно порушують баланс прав та обов`язків на користь кредитора і вона не була попереджена про ризики, які вона несе у разі укладення такого договору.

На її думку, за своєю правовою природою кредитний договір від 03 грудня 2021 року №КД-0030/12-21/1712, укладений між нею та ТОВ «Пан Кредит», є споживчим кредитом; правовідносини, які виникли між кредитодавцем та позичальником на підставі кредитного договору, підпадають під дію законодавства України про споживче кредитування та Закону України «Про захист прав споживачів», які поширюється на правовідносини, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Посилалася на те, що ввівши її в оману, відповідач позбавив її прав, передбачених Законом України «Про споживче кредитування» та Закону України «Про захист прав споживачів», таких як право споживача вимагати приведення договору, укладеного на несприятливих умовах внаслідок ненадання визначеної законом інформації у відповідність із зазначеною інформацією, та право споживача на відмову від одержання споживчого кредиту протягом чотирнадцяти календарних днів з моменту передачі йому примірника укладеного договору, за умов, передбачених в законі. Крім того, відповідач порушив умови п. 14 ст. 6 Закону України «Про третейські суди» та звернувся до третейського суду, який не може розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів.

Отже, скориставшись професійною перевагою, відповідач ввів її в оману, щодо законності укладання договору, який був укладений на несправедливих та незаконних умовах, які істотно порушують баланс договірних прав та обов`язків на користь кредитора, чим порушив ч. 1 ст. 203 ЦК України. Крім того, у зв`язку з тим, що кредитний договір, укладений між нею та відповідачем, є недійсним та таким, що підпадає під дію Закону України «Про захист прав споживачів», то укладена третейська угода також має бути визнана недійсною.

Просила суд, визнати кредитний договір №КД-0030/12-21/1712 від 03 грудня 2021 року, третейську угоду від 03 грудня 2021 року укладені між нею та ТОВ «Пан Кредит», недійсними.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 15 жовтня 2024 року відмовлено у задоволенні зазначеного вище позову.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що вона не погоджується з цільовим призначенням кредитного договору, та вважає, що ТОВ «Пан Кредит» навмисне ввів її в оману, щодо цієї умови кредитного договору, яка мала істотне значення безпосередньо як під час укладання договору.

Суд першої інстанції під час розгляду справи не звернув достатньої уваги на той факт, що цільовим призначенням кредиту зазначено «створення (початок), розвиток, удосконалення приватної підприємницької діяльності позичальником», хоча вона отримала кредитні кошти для особистих потреб, не пов`язаних з підприємницькою діяльністю і не є суб`єктом підприємницької діяльності.

Вказує, що вона не здійснювала підприємницьку діяльність та не була зареєстрована як фізична особа-підприємець, у зв`язку з чим, вона не могла брати кредит на створення (початок), розвиток, удосконалення приватної підприємницької діяльності, а кредитором було навмисно вказано зазначене цільове призначення кредиту, щоб в подальшому обмежити її можливість захистити свої права відповідно до Закону України «Про споживче кредитування» та Закону України «Про захист прав споживачів».

Тобто, кредитор скористався тим, що у неї відсутні необхідні знання при виборі кредитної послуги, та запропонував їй кредит, який порушує її права та інтереси, як позичальника, як споживача фінансової послуги в галузі споживчого кредитування.

Зазначила, що фінансовий кредит є загальним поняттям, яке включає в себе різні види кредитів, в тому числі і споживчий кредит.

Тобто, той факт, що кредитор і позичальник уклали кредитний договір про видачу фінансового кредиту не спростовує те, що отримані нею кошти були отримані для споживчих потреб.

Вказувала, що спекулювання умовами кредитного договору, всупереч норм чинного законодавства, зі сторони відповідача, призвело до ряду порушень її прав, зокрема основного порушення, що кредитор звернувся з позовом про стягнення заборгованості до Третейського суду фактично не маючи на це права.

Просила суд, скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15 жовтня 2024 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення особи, яка з`явилась в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 03 грудня 2021 між ТОВ «Пан Кредит» (кредитодавець) та ОСОБА_1 (позичальник) укладено Кредитний договір №КД-0030/12-21/1712 про надання коштів у позику (далі - кредитний договір), в тому числі і на умовах фінансового кредиту (далі - кредитний договір).

Відповідно до пункту 1.1. кредитного договору кредитодавець надає позичальнику фінансовий кредит у формі кредитної лінії з лімітом в сумі 1300000 грн. Плата за користування кредитом становить 24% річних. Тип процентної ставки - фіксована. Збільшення фіксованої процентної ставки за договором можливе за письмовою згоди позичальника.

Пунктом 1.2. кредитного договору визначено, що кредитодавець надає позичальнику кредит з цільовим призначенням - створення (початок), розвиток, удосконалення приватної підприємницької діяльності позичальником.

Згідно з пунктом 1.4.1. кредитного договору, кредит надається строком на 36 фактичних місяців від дати отримання позичальником кредиту, тобто з 03 грудня 2021 року по 03 грудня 2024 року.

Відповідно до п. 11.5.1. кредитного договору позичальником визнано, що правовідносини, які виникли між сторонами на підставі укладення цього Договору не підлягають врегулюванню положеннями Закону України «Захист прав споживачів», Закону України «Про споживче кредитування», оскільки: за цим договором позичальнику надано фінансовий кредит; грошові кошти надані за цим договором, надаються позичальнику без подальшої мети для придбання, замовлення, використання, ним або наміру придбання чи замовлення товарів та/або продукції для особистих потреб безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника; використання кредитних коштів за цим договором здійснюватиметься позичальником виключно на створення (початок), розвиток, удосконалення приватної підприємницької діяльності.

Також, 03 грудня 2021 року між ТОВ «Пан Кредит» та ОСОБА_1 укладено Третейську угоду, відповідно до якої спори, щодо правовідносин сторін, що виникають між ними на підставі укладених правочинів, окрім тих, які непідвідомчі розгляду в третейських судах згідно законодавства, вирішуються Постійно діючим третейським судом при асоціації виробничих підприємств «БОНА ДЕА» відповідно до Закону України «Про третейські суди», Регламенту Третейського суду та законодавства України.

У зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору щодо внесення періодичних платежів зі сплати відсотків, ТОВ «Пан Кредит» звернулося до третейського суду з відповідним позовом.

Рішенням Постійно діючого третейського суду при асоціації виробничих підприємств «Бона Деа» від 22 травня 2023 у справі №0705-23/06 позов ТОВ «Пан Кредит» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Пан Кредит» заборгованість за кредитним договором у розмірі 2349155,60 грн., штраф за неналежне виконання умов договору іпотеки у розмірі 1300000 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 30150 грн.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 06 жовтня 2023 року, справа №824/128/23, задоволено заяву ТОВ «Пан Кредит» про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації виробничих підприємств «Бона Деа» від 22 травня 2023 року у справі №0705-23/06.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 06 травня 2024 року, справа №824/28/24, залишено без змін рішенням Постійно діючого третейського суду при асоціації виробничих підприємств «БОНА ДЕА» від 22 травня 2023 року у справі №0705-23/06. Ухвала Київського апеляційного суду від 06 травня 2024 року (справа №824/28/24) залишена без змін постановою Верховного Суду від 01 серпня 2024 року.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що зміст заяви позивача про отримання кредиту, розписки ОСОБА_1 про ознайомлення з істотними умовами договору, безпосередньо самого кредитного договору, свідчить про те, що позивач своїм підписом добровільно погодила його умови, цільове призначення отримання кредиту, мети використання кредитних коштів, а відтак, суд першої інстанції дійшов висновку, що підстав для визнання оспорюваного кредитного договору недійсним, як такого, що вчинений під впливом обману, не вбачається.

Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що на правовідносини, які виникли між сторонами на підставі кредитного договору від 03 грудня 2021 року, не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», та зміст кредитного договору не суперечить актам цивільного законодавства, а тому підстави для визнання укладеної між сторонами 03 грудня 2021 року третейської угоди відсутні, як похідної вимоги від вимоги про визнання недійсним кредитного договору.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним (п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення, породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована.

Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати.

До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків.

Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу /набуття /зміни/ встановлення/ припинення прав взагалі).

У Цивільному кодексі України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило.

Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду.

Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину).

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (ч. 2 ст. 215 ЦК України).

Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону.

Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».

Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює, встановлює, припиняє, зумовлює переходу чи набуття) цивільних прав та обов`язків.

Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача.

За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Тлумачення ч. 1 ст. 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому.

Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в ст. 4 ЦК України.

Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності.

За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства.

Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах.

Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 листопада 2022 року у справі №295/11869/20 (провадження №61-1204св21).

Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

У постанові Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 грудня 2022 року у справі №335/15805/17 (провадження №61-7595св22) зазначено, що: «тлумачення ст. 229 ЦК України дозволяє стверджувати, що: під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину.

Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі ст. 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення; під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів.

Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу); помилка, яка істотним чином впливає на формування волі сторони правочину, повинна існувати на момент його вчинення.

Схематично вплив обставин, які мають істотне значення можливо відобразити таким чином: «немає істотної помилки - відсутнє вчинення правочину».

Незнання закону не включено до переліку помилок, яким надається істотне значення.

Це по суті є відображенням ще римського принципу ignorantia juris nocet (з лат. - незнання закону шкодить); поза віднесенням до обставин, які можуть бути розцінені як такі, що мають істотне значення, знаходиться мотив правочину.

Мотив правочину - це стимул його вчинення і дозволяє встановити, чому саме особа вчинює правочин. Тому мотив, за яким вчинено правочин, правового значення не має. Хоча й законодавець і вказує на допустимість надання мотиву правочину значення істотної помилки у випадках, встановлених у законі.

Проте таких випадків на рівні норми закону законодавець не передбачив».

У постанові Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 жовтня 2022 року у справі №947/32485/20 (провадження №61-7209св22) вказано, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину.

Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі ст. 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів.

Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)».

У ч. 1 ст. 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 лютого 2023 року у справі №755/17313/17 (провадження №61-20436св21) зазначено: «тлумачення ст. 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення.

Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин.

Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман може виражатися: в активних діях недобросовісної сторони правочину (наприклад, повідомлення іншій стороні відомостей, надання підроблених документів і т. п.); у пасивних діях недобросовісної сторони правочину, яка утримується від дій, які він повинен був зробити (зокрема, умисне умовчання про обставини, що мають істотне значення і т. п.)».

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману.

Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 червня 2022 року у справі №464/6785/14-ц (провадження №61-21405св21).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 липня 2022 року у справі №760/21633/15 (провадження №61-4464св21) зазначено, що «правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину.

На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину.

Ознакою обману є умисел. Встановлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України.

Подібні висновки викладені у поставах Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі №753/10863/16-ц (провадження №61-34575св18, від 20 січня 2021 року у справі №522/24005/17 (провадження №5213св20)».

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги (ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій).

Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти.

Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача. Якщо особою заявляється належна позовна вимога, яка може її ефективно захистити, суди не повинні відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань.

Така відмова призведе до необхідності особи повторно звертатись до суду за захистом своїх прав (які при цьому могли бути ефективно захищені), що невиправдано затягне вирішення справи по суті (п. 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі №914/2350/18 (914/608/20) (провадження №12-83гс21).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ст.ст. 76, 77 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки ОСОБА_1 не довела, що оспорюваний правочин - Кредитний договір №КД-0030/12-21/1712 від 03 грудня 2021 року вчинений під впливом обману.

Крім того, 03 грудня 2021 року, перед укладанням договору кредиту, позивач звернулась до ТОВ «Пан Кредит» із заявою на отримання кредиту, у якій вона повідомила, що отримала в усній та письмовій формі від кредитодавця до укладення договору інформацію відповідно до статей 6, 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг, статей 11, 15 Закону України «Про захист прав споживачів»; інформація надана кредитодавцем із дотриманням вимог законодавства про захист прав споживачів та забезпечує правильне розуміння позичальником суті фінансової послуги без нав`язування її придбання. Повідомила, що метою отримання кредиту є створення (початок), розвиток, удосконалення приватної підприємницької діяльності, без мети використання кредитних коштів на придбання, замовлення товарів та/або продукції для особистих потреб; зі змістом ст. 190 (шахрайство), ст. 222 (шахрайство з фінансовими ресурсами), ст. 358 (підроблення документів, печаток, штампів та бланків, їх збут, використання відроблених документів) КК України ознайомлена та про відповідальність за вчинення дій, передбачених даними статтями.

Також, окремим підписом заявниці, що міститься у розписці ОСОБА_1 про ознайомлення з істотними умовами договору від 03 грудня 2021 року, підтверджено, що вона обрала умови неспоживчого кредитування, які вважає вигідними для себе; кредит отримала без мети подальшого придбання, замовлення, використання або наміру придбання чи замовлення продукції для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівник, а кредит за укладеним договором не є споживчим.

Суд враховує, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення.

Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману.

Стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що зміст заяви позивача про отримання кредиту, розписки ОСОБА_1 про ознайомлення з істотними умовами договору, безпосередньо самого кредитного договору, свідчить про те, що позивач своїм підписом добровільно погодила його умови, цільове призначення отримання кредиту, мети використання кредитних коштів, а відтак, підстав для визнання оспорюваного кредитного договору недійсним, як такого, що вчинений під впливом обману, не вбачається.

Таким чином, ОСОБА_1 не надала суду доказів та не довела, що оспорюваний правочин - Кредитний договір №КД-0030/12-21/1712 від 03 грудня 2021 року вчинений під впливом обману, а також те, що одна зі сторін оспорюваного правочину умисно ввела іншу сторону в оману, щодо обставин, які мають істотне значення і впливають на вчинення правочину.

Крім того, оскільки вимога позивача про визнання недійсною укладеної між сторонами 03 грудня 2021 року третейської угоди є похідною від вимоги про визнання недійсним кредитного договору, то колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстави для її задоволення.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення. Згідно зі ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 19 лютого 2025 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба