Провадження № 2/204/719/25
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2025 року Красногвардійський районний суд м.Дніпропетровська у складі:

головуючої судді Токар Н.В.,

за участю секретаря Кислиці Є.Ю.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду у м.Дніпрі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Приватного Акціонерного Товариства «Страхова компанія «ВУСО» про відшкодування шкоди, пов`язаної з втратою годувальника, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2024 року позивач звернулась до суду з позовною заявою до Приватного Акціонерного Товариства «Страхова компанія «ВУСО» про відшкодування шкоди, пов`язаної з втратою годувальника, в якій просила ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на її користь страхове відшкодування виплати, пов`язаної з втратою годувальника у розмірі 288 000 грн.

В обґрунтування позову, позивач вказала на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року о 23:30 год. трапилась ДТП, де водій ОСОБА_2 , 1968 р.н., керуючи автомобілем «Toyota Corolla», д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись в правій смузі по автодорозі «Дніпро-Кривий-Ріг», допустив наїзд на пішохода ОСОБА_3 , 1990 р.н., який рухався в попутному напрямку в правій смузі для руху. Внаслідок даної ДТП, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , загинув. Загиблий ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , був сином позивача. Оскільки цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «Toyota Corolla», д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_2 на момент ДТП була застрахована у ПрАТ «СК» «ВУСО», позивачем відповідно до ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» до страхової компанії подано заяву на виплату страхового відшкодування з вимогою відшкодувати виплату пов`язану з втратою годувальника, у зв`язку зі смертю сина ОСОБА_3 . Позивач посилається на п.27.3 ст.27 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» згідно якої страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "г" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого, страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами. Так, позивач на день смерті свого сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , була пенсіонером (довічно), а її син до моменту ДТП був працевлаштованим, чим міг забезпечувати свою матір, тим паче більше претендентів на отримання страхового відшкодування окрім неї не було, тому саме ОСОБА_1 являється єдиною особою, яка має право на страхове відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, згідно ст.1200 ЦК України, ст.27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». На підтвердження обґрунтованості вимог щодо виплати пов`язаної з втратою годувальника до ПрАТ СК «ВУСО» позивачем надано довідку про отримання ОСОБА_1 пенсії за віком (довічно), а також довідки про працевлаштування її сина ОСОБА_3 . Розрахунок виплат страхового відшкодування шкоди, заподіяної смертю ОСОБА_1 , ґрунтувався відповідно до мінімальної заробітної плати у розмірі 8 000,00 грн., яка була встановлена на час настання страхового випадку, а саме станом на ІНФОРМАЦІЯ_2 року. Загальний розмір заявленого страхового відшкодування шкоди, заподіяного смертю ОСОБА_3 складав 288 000,00 грн., що дорівнює 36 мінімальним заробітним платам у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку (8 000,00 грн. * 36= 288 000,00 грн.). Відповідач листом від 25.07.2024 року за вих. № 2360105/2 повідомив позивача, що ПрАТ СК «ВУСО» прийнято рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування у зв`язку з невизнанням майнових вимог заявника. Відмову ПрАТ СК «ВУСО» у задоволенні заяви про виплату страхового відшкодування шкоди, спричиненою смертю ОСОБА_3 , а саме виплати у зв`язку із втратою годувальника, позивач вважає незаконною та необґрунтованою, у зв`язку із чим, звернулась до суду за захистом своїх порушених прав.

Ухвалою Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 20 листопада 2024 року у справі відкрито спрощене позовне провадження; справа розглянута без повідомлення (виклику) сторін.

З урахуванням вимог ст.ст.19,274,276,277 ЦПК України, розгляд справи здійснено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи; особи, які беруть участь у справі, не викликались.

08 січня 2025 року представником відповідача - адвокатом Білою Р.В. подано відзив на позовну заяву, в якому остання просила відмовити у задоволенні позову у зв`язку з наступним. За вказаною ДТП дійсно відкрито кримінальне провадження №0000346 за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, однак останнього наразі не визнано винною особою, оскільки на даний час триває розгляд кримінальної справи. Відповідач не заперечує, що між ним та власником транспортного засобу «Toyota Corolla», д.н.з. НОМЕР_1 , був укладений Договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №217977486. Позивач дійсно звернулась до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування у зв`язку із втратою годувальника - сина ОСОБА_3 , який помер у результаті вищевказаної ДТП. Однак, відповідач вважає, що позивач не має права на таке відшкодування, оскільки вона не перебувала на утриманні свого сина. Так, на день ДТП ОСОБА_3 вже 3 місяці не працював, та відповідно до довідки про заробітну плату ОСОБА_3 за 2020-2022 року, останній не отримував заробітну плату у зв`язку з тим, що з 01.03.2022 року по 24.01.2024 року перебував у відпустці без збереження заробітної плати. Крім того, позивач є пенсіонером та отримує пенсію. Таким чином, позивачем не доведений факт того, що вона станом на момент ДТП перебувала на утриманні потерпілого.

Виклик сторін відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України у порядку спрощеного провадження не здійснювався, справа розглядалася за наявними у справі матеріалами.

Суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

Установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року о 23:30 водій ОСОБА_2 , 1968 р.н., керуючи автомобілем «Toyota Corolla», рухаючись по правій смузі по автодорозі «Дніпро-Кривий Ріг», допустив наїзд на пішохода ОСОБА_3 , 1990 р.н., який рухався в попутному напряму в правій смузі для руху. Внаслідок ДТП пішохід ОСОБА_3 загинув на місці події. За вказаним фактом 14.04.2024 року внесені відомості до ЄДРД за №0000346 за ч.2 ст.286 КК України (а.с.27). Розгляд кримінального провадження триває.

Смерть ОСОБА_3 підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть, виданим 15 квітня 2024 року Соборним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) (а.с.16).

Згідно довідки про причину смерті до форми №106/о №744не, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у зв`язку з: « Шок . Інші уточнені травми із залученням декількох ділянок тіла. Сумісна тупа травма тіла. Пішохід, травмований при зіткненні з легковим автомобілем» (а.с.15).

Відповідальність ОСОБА_2 , 1968 р.н., на час вчинення ДТП була застрахована у ПрАТ СК «ВУСО» (поліс №217977486 станом на ІНФОРМАЦІЯ_2 року діючий) (а.с.26).

Матеріалами справи підтверджено, що позивач - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі.

У шлюбі народилась дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Чоловік позивача ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджено копією свідоцтва про смерть (а.с.14).

Син позивача ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджено копією свідоцтва про смерть (а.с.16).

29 квітня 2024 року позивач ОСОБА_1 звернулась із письмовою заявою до СК «ВУСО», надавши усі необхідні на її думку документи, та просила здійснити відшкодування шкоди заподіяної в результаті даної дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 321 600 грн., що складається з: моральної шкоди у розмірі 96 000 грн.; втрати годувальника у розмірі 288 000 грн. (а.с.17-18).

Листом за вих. №2360105/2 від 25.07.2024 року ПрАТ «СК «ВУСО» роз`яснено ОСОБА_1 порядок подачі заяви про виплату страхового відшкодування (а.с.25).

Судом встановлено, що згідно пенсійного посвідчення № НОМЕР_2 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 є пенсіонером за віком довічно (а.с.11).

Відповідно довідки про доходи №9884 8989 8126 8818, сума пенсії ОСОБА_1 за період з 01.05.2023 року по 31.05.2024 року складає 71 890,04 грн. (а.с.23).

З довідки ПрАТ «Дніпропетровський агрегатний завод» від 04.09.2024 року №80-45 вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійсно працював у ПрАТ «Дніпропетровський агрегатний завод» з 08.07.2014 року згідно наказу про прийняття №1910/К від 08.07.2014 року та був звільнений 24.01.2024 року відповідно до наказу про звільнення №32/К від 24.01.2024 року (а.с.19).

Згідно довідки ПрАТ «Дніпропетровський агрегатний завод» від 11.09.2024 року №01/09/14, заробітна плата ОСОБА_3 , який працював у ПрАТ «Дніпропетровський агрегатний завод» за період з січня 2020 року по лютий 2022 року включно складає 6 784,62 грн.; з 01.03.2022 року до дати звільнення 24.01.2024 року ОСОБА_3 надана відпустка без збереження заробітної плати на підставі особистих заяв (а.с.22).

Із довідки №002697 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб виданої 28 травня 2024 року ЦНАП м.Дніпра вбачається, що ОСОБА_3 був зареєстрований разом із матір`ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.24).

Станом на день звернення до суду із зазначеною позовною заявою, позивачу виплата страхового відшкодування не здійснена.

У частинах першій та другій статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, що її заподіяла. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України).

За статтею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом.

Разом із тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно із спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Зокрема статтею 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

За статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Статтею 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує в установленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок ДТП, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого (пункт 23.1 статті 23 Закону).

Відповідно до висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди.

Порядок відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров`ю потерпілого, визначено у статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Вказаною нормою встановлено, що страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок ДТП настала протягом одного року після ДТП та є її прямим наслідком.

Страховик здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Страховик здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, може бути виплачено у вигляді одноразової виплати. Загальний розмір усіх здійснених страхових відшкодувань (регламентних виплат) за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю однієї особи, не може перевищувати страхову суму за таку шкоду.

Подібні за змістом правові висновки викладені, зокрема, у постанові Верховного Суду від 17 липня 2019 року у справі № 556/1514/16-ц (провадження № 61-26405св18).

Таким чином обов`язок з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування покладається на страховика.

У пункті 35.1 статті 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» зазначено, що для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про ДТП подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.

Згідно з пунктом 36.1 статті 36 вказаного Закону страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Абзацами першим-третім пункту 36.2 статті 36 Закону передбачено, що страховик протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про ДТП, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Якщо у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують розмір заявленої шкоди, страховик не може оцінити її загальний розмір, виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється у розмірі шкоди, оціненої страховиком. Страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна; у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Якщо ДТП розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, перебіг цього строку припиняється до дати, коли страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону) стало відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили.

Згідно з частиною п`ятою статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Таким чином закон містить вказівку на перерозподіл обов`язку доказування та зобов`язує саме відповідача довести, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, була спричинена внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Разом із тим, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела.

Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 204/3783/16-ц (провадження № 61-1141св18).

З огляду на презумпцію вини заподіювача шкоди, передбаченої частиною другою статті 1166 ЦК України, відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України).

Порядок та умови відшкодування шкоди безпосередньо встановлено ЦК України, відповідно до якого умовами відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є протиправність поведінки заподіювача шкоди, наявність цієї шкоди у потерпілого і причинного зв`язку між ними.

При цьому слід враховувати, що особливі правила статті 1187 ЦК України діють тоді, коли шкоду завдано тими властивостями об`єкта, через які діяльність із ним визнається джерелом підвищеної небезпеки.

Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

Разом із тим, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

Такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц (провадження № 61-37654св18), від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13-ц (провадження № 61-26702св18), від 02 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц (провадження № 61-26195св18), від 11 грудня 2019 року у справі № 601/1304/15-ц (провадження № 61-33216св18), від 03 червня 2020 року у справі № 345/3335/17 (провадження № 61-22598св18), від 07 жовтня 2020 року у справі № 742/637/19 (провадження № 61-320св20).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 465/4287/15 (провадження № 14-406цс19), зазначено, що у Законі України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не передбачено обов`язкового досудового порядку врегулювання питання з приводу виплати страхового відшкодування, особа, яка вимагає такої виплати, за власним розсудом може звернутися із заявою безпосередньо до страховика, з дотриманням вимог, передбачених у статті 35 названого Закону, чи звернутися безпосередньо до суду.

Отже, цивільно-правова відповідальність за шкоду, заподіяну в результаті дії джерела підвищеної небезпеки настає без вини її заподіювача. Тому страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку.

При цьому наявність чи відсутність у страховика обов`язку з виплати страхового відшкодування замість завдавача шкоди не є предметом розгляду в кримінальному провадженні. Тому відсутність судового рішення у кримінальному провадженні не може бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог потерпілої особи до страховика про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП.

В оцінці наявності підстав для відшкодування ПрАТ «СК «ВУСО» шкоди, завданої смертю потерпілого, суд застосовує системний аналіз норм Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»,

ЦК України та СК України.

Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує

у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Пунктом 27.2 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Зазначена норма права за способом викладення змісту є відсилочною, тобто містить посилання на іншу норму права, а саме статтю 1200 ЦК України та може застосовуватися лише в поєднанні із цією нормою.

Згідно з частиною першою статті 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, довічно; інвалідам - на строк їх інвалідності; одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, до досягнення ними чотирнадцяти років; іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, протягом п`яти років після його смерті.

Відповідно до статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Зазначена стаття СК України не містить визначення, за яких обставин особа може вважатися такою, що потребує матеріальної допомоги.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18-ц, провадження № 61-2386сво19, під час встановлення того, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність у матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги.

При цьому, відповідач заперечував проти стягнення такого відшкодування та доводив, що позивач не перебувала на утриманні потерпілої особи, проте суд наголошує, що відповідно до статті 1200 ЦК України право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які не тільки були на утриманні померлого, а й особи, які мали на день смерті право на одержання від нього утримання.

Наведене узгоджується із правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах: від 13 березня 2019 року у справі № 643/207/16-ц, провадження № 61-33638св18; від 06 травня 2020 року у справі № 742/554/19-ц, провадження № 61-20355св19; від 07 жовтня

2020 року у справі № 742/637/19-ц, провадження № 61-320св20.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Причинно-наслідковий зв`язок між діями водія ОСОБА_2 , при ДТП що сталась ІНФОРМАЦІЯ_2 , та смертю пішохода ОСОБА_3 та настання внаслідок цього страхового випадку з обов`язком ПрАТ «СК «ВУСО» відшкодувати завдану шкоду, відповідачем

не оспорюються.

З огляду на викладене, встановивши обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку, що позивачкою доведено належними та допустимими доказами як потребу у матеріальній допомозі, передбачену положеннями статті 202 СК України, так і те, що її син - ОСОБА_3 надавав їй таку допомогу, яка була основним і постійним джерелом її існування, а тому, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, суд має вирішити розподіл судових витрат між сторонами. Оскільки позовну заяву задоволено в повному обсязі, а позивача звільнено від сплати судових витрат згідно п.5 ЗУ «Про судовий збір», з відповідача стягуються судові витрати на користь держави у сумі 1 211,20 грн.

Керуючись ст. ст. 12, 76-81, 89, 259, 263-265 ЦПК України, ст. 1187,1200 ЦК України, ст. 6, 27 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», суд,-

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Приватного Акціонерного Товариства «Страхова компанія «ВУСО» про відшкодування шкоди, пов`язаної з втратою годувальника - задовольнити.

Стягнути з Приватного Акціонерного Товариства «Страхова компанія «ВУСО» на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування, пов`язане з втратою годувальника, у розмірі 288 000 (двісті вісімдесят вісім тисяч) грн. 00 коп.

Стягнути з Приватного Акціонерного Товариства «Страхова компанія «ВУСО» на користь держави судовий збір у сумі 1 211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн. 20 (двадцять) коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ),

Відповідач: Приватне Акціонерне Товариство «Страхова компанія «ВУСО» ( ЄДРПОУ - 31650052, місцезнаходження: вул.Казиміра Малевича, буд.31, м.Київ, 03150).

Суддя Н.В.Токар