Справа № 161/2205/23 Головуючий у 1 інстанції: Рудська С. М.
Провадження № 22-ц/802/205/25 Доповідач: Матвійчук Л. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Матвійчук Л. В.,

суддів - Киці С. І., Федонюк С. Ю.,

з участю секретаря судового засідання Губарик К. А.,

представника боржника Василюка І. М.,

державного виконавця Данилевич Л. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на дії та рішення державного виконавця Відділу державної виконавчої служби у м. Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції за апеляційними скаргами представника боржника ОСОБА_1 - Василюка Ігоря Миколайовича, старшого державного виконавця Відділу державної виконавчої служби у м.Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Данилевич Людмили Іванівни на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 грудня 2024 року

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 через свого представника адвоката Василюка І. М. звернувся до суду із зазначеною скаргою, обґрунтовуючи її тим, що у провадженні Луцького міськрайонного суду Волинської області перебувала цивільна справа № 161/2205/23 за позовом ОСОБА_2 до нього про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на нерухоме майно. В ході розгляду цієї справи суд своєю ухвалою від 13 лютого 2023 року вжив заходи забезпечення позову шляхом заборони вчиняти реєстраційні дії щодо спірного майна, яке перебуває у його власності.

Боржник зазначав, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 липня 2023 року у зазначеній цивільній справі, яке залишено без змін постановою Волинського апеляційного суду від 16 листопада 2023 року, у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено. Незважаючи на це, ОСОБА_2 10 січня 2024 року звернулася до Відділу державної виконавчої служби у м. Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі - ВДВС у м. Луцьку ЗМУ МЮ) з вимогою про внесення заборони та обтяження майна на підставі ухвали Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 лютого 2023 року. Внаслідок таких дій державним виконавцем ВДВС у м. Луцьку ЗМУ МЮ Данилевич Л. І. 11 січня 2024 року було винесено постанови: про відкриття виконавчого провадження № 73793880, про арешт майна боржника та про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження. Вважає, що такі дії ОСОБА_2 та державного виконавця є незаконними.

Також вказував, що про існування оскаржуваних постанов його представнику стало відомо лише 08 листопада 2024 року після ознайомлення із матеріалами виконавчого провадження.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд: скасувати усі постанови державного виконавця ВДВС у м. Луцьку ЗМУ МЮ Данилевич Л. І., винесені у виконавчому провадженні № 73793880; визнати дії ОСОБА_2 , які полягали у зверненні до ВДВС у м. Луцьку ЗМУ МЮ з вимогою про внесення заборони та обтяження майна, такими, що суперечать завданню цивільного судочинства, а також постановити ухвалу про стягнення з неї в дохід держави штрафу у розмірі трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 грудня 2024 року скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Скасовано постанову про відкриття виконавчого провадження №73793880, винесену 11 січня 2024 року державним виконавцем ВДВС у м.Луцьку ЗМУ МЮ Данилевич Л. І.

Скасовано постанову про арешт майна боржника, винесену 11 січня 2024 року державним виконавцем ВДВС у м. Луцьку ЗМУ МЮ Данилевич Л. І. у виконавчому проваджені № 73793880.

Скасовано постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, винесену 11 січня 2024 року державним виконавцем ВДВС у м.Луцьку ЗМУ МЮ Данилевич Л. І. у виконавчому проваджені № 73793880.

У задоволенні решти вимог скарги відмовлено.

В апеляційній скарзі представник боржника ОСОБА_1 - Василюк І.М., посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просив скасувати оскаржувану ухвалу суду в частині визначення способу набрання нею законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги на ухвалу суду, а у разі подання апеляційної скарги, після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційну скаргу мотивував тим, що суд першої інстанції неправильно застосував положення ч. 1 ст. 261 ЦПК України, якою передбачено, що ухвала суду набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Проте, в оскаржуваній ухвалі судом неправильно зазначено, що вона набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження або після апеляційного перегляду, що є суттєво відмінним від порядку, визначеного ч. 1 ст. 261 ЦПК України.

Старший державний виконавець ВДВС у м. Луцьку ЗМУ МЮ Данилевич Л. І. також подала апеляційну скаргу на ухвалу суду, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила її скасувати в частині задоволених вимог скарги та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_1 .

На переконання скаржника, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про часткове задоволення скарги. Суд залишив поза увагою те, що ухвала Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 лютого 2023 року у цивільній справі № 161/2205/23, на момент її пред`явлення до примусового виконання, набрала законної сили, була чинною, а підстави для відмови в її прийнятті були відсутні. Відтак, жодних підстав для скасування оскаржуваних постанов, які винесені у виконавчому провадженні № 73793880 відсутні. Крім того зазначала, що хоча внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не відноситься до її компетенції, однак, нею було прийнято рішення про винесення постанови про накладення арешту на виконання вимог ухвали Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 лютого 2023 року у зазначеній цивільній справі.

Відзивів на апеляційні скарги сторони по справі не подавали.

Стягувач ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася. Про причини неявки апеляційний суд не повідомила, клопотання про відкладення розгляду справи не заявляла.

Колегія суддів вважає можливим проводити розгляд справи за відсутності стягувача ОСОБА_2 згідно з вимогами ст. 372 ЦПК України, оскільки її неявка в судове засідання апеляційної інстанції не перешкоджає розгляду справи.

Згідно із частинами 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши пояснення представника боржника, державного виконавця, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу державного виконавця належить залишити без задоволення, а апеляційну скаргу представника боржника задовольнити частково, оскаржувану ухвалу суду в частині визначення порядку набрання нею законної сили змінити, виклавши її в іншій редакції, із залишенням в решті ухвали без змін, виходячи з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що у межах розгляду цивільної справи № 161/2205/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на нерухоме майно ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 лютого 2023 року, яка набрала законної сили та є чинною, було вжито заходів забезпечення позову шляхом заборони суб`єктам, уповноваженим на вчинення реєстраційних дій, вчиняти будь-які дії та вносити будь-які відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 48 кв. м (а.с.4, 5).

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 липня 2023 року у цивільній справі № 161/2205/23, яке залишено без змін постановою Волинського апеляційного суду від 16 листопада 2023 року, у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

ОСОБА_2 , не погоджуючись із вищевказаними судовими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, 29 січня 2024 року звернулася із касаційною скаргою з приводу їх оскарження, та 20 березня 2024 року матеріали цивільної справи № 161/2205/23 на виконання ухвали Верховного суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року були скеровані до суду касаційної інстанції.

Судом також встановлено, що 10 січня 2024 року ОСОБА_2 звернулася до ВДВС у м. Луцьку ЗМУ МЮ із заявою, в якій просила прийняти до примусового виконання ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 лютого 2023 року у цивільній справі № 161/2205/23 (а.с.6).

11 січня 2024 року державним виконавцем ВДВС у м. Луцьку ЗМУ МЮ Данилевич Л. І. винесено постанови про відкриття виконавчого провадження № 73793880, про арешт майна боржника та про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження (а.с.7-9).

Зі змісту постанови про арешт майна боржника від 11 січня 2024 року вбачається, що вона винесена з метою забезпечення виконання ухвали Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 лютого 2023 року у цивільній справі № 161/2205/23 про заборону суб`єктам, уповноваженим на вчинення реєстраційних дій, вчиняти будь-які дії та вносити будь-які відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 48 кв. м. Вказані заходи вжиті з метою забезпечення виконання рішення суду та збереження майна боржника на підставі ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно з ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Частинами 1 3 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

Аналіз вищевказаних положень чинного законодавства дає підстави для висновку, що арешт майна (коштів) боржника застосовується з метою забезпечення його збереження для наступної передачі стягувачеві або реалізації, для виконання рішення про конфіскацію майна боржника, або ж на виконання ухвали суду про накладення арешту на майно, що належить відповідачу і знаходиться у нього чи в інших осіб.

Крім того, п. 1 ч. 1, ч. 2 ст. 25 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що проведення реєстраційних дій зупиняється на підставі судового рішення про заборону вчинення реєстраційних дій, що набрало законної сили. Судове рішення або заява власника об`єкта нерухомого майна про заборону вчинення реєстраційних дій реєструється у Державному реєстрі прав.

У п. 2 ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» імперативно визначено, що прийняття рішення про зупинення державної реєстрації прав відноситься до компетенції державного реєстратора.

У справі, що переглядається, судом першої інстанції встановлено, що виконавче провадження № 73793880 відкрито на підставі ухвали Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 лютого 2023 року, якою постановлено заборонити суб`єктам, уповноваженим на вчинення реєстраційних дій, вчиняти будь-які дії та вносити будь-які відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 48 кв. м. Разом з тим зазначений захід не є тотожнім арешту майна (коштів) боржника, який застосовується на підставі ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження», а порядок його реалізації регламентований Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Виконання судового рішення про заборону вчиняти будь-які дії та вносити будь-які відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо визначеного ним майна відноситься до компетенції державного реєстратора, а не виконавця.

Згідно з частинами 2, 3 ст. 451 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Встановивши, що ухвала Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 лютого 2023 року не містила вимоги щодо накладення арешту на майно, а саме на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 48 кв. м, тому суд обгрунтовано вважав, що державний виконавець ВДВС у м. Луцьку ЗМУ МЮ Данилевич Л. І. повинна була відмовити у прийнятті до виконання даного виконавчого документа.

Оскільки державний виконавець ВДВС у м. Луцьку ЗМУ МЮ Данилевич Л. І. при винесенні 11 січня 2024 року постанов про відкриття виконавчого провадження № 73793880, про арешт майна боржника та про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження діяла поза межами способу та порядку, які встановлені виконавчим документом і Законом України «Про виконавче провадження», тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що зазначені постанови належить скасувати.

Покликання державного виконавця в апеляційній скарзі на те, що він згідно із положеннями Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» також є державним реєстратором, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки наведеними вище положеннями законодавства не передбачено зупинення проведення реєстраційних дій на підставі судового рішення про заборону вчинення реєстраційних дій, що набрало законної сили, саме державним виконавцем. Про те, що до компетенції державного виконавця не відноситься прийняття рішення про зупинення державної реєстрації прав державний виконавець сама вказувала у своїх поясненнях у суді першої інстанції. Водночас виконання державним виконавцем ухвали суду про забезпечення позову не у визначений виконавчим документом спосіб та порядок, є підставою для скасування постанов державного виконавця, винесених на виконання судового рішення, як незаконних.

Таким чином, ухвала суду першої інстанції в оскаржуваній державним виконавцем частині є законною та обґрунтованою, а тому підлягає залишенню без змін.

Що стосується доводів апеляційної скарги представника боржника ОСОБА_1 - Василюка І. М., то апеляційний суд зазначає наступне.

Ухвала, що викладається окремим документом, складається з: 1) вступної частини із зазначенням: а) дати і місця її постановлення; б) найменування суду, прізвища та ініціалів судді (суддів); в) імен (найменувань) учасників справи; 2) описової частини із зазначенням суті клопотання та імені (найменування) особи, яка його заявила, чи іншого питання, що вирішується ухвалою; 3) мотивувальної частини із зазначенням мотивів, з яких суд дійшов висновків, і закону, яким керувався суд, постановляючи ухвалу; 4) резолютивної частини із зазначенням: а) висновків суду; б) строку і порядку набрання ухвалою законної сили та її оскарження (ч. 1 ст. 260 ЦПК України).

Зазначення строку і порядку набрання ухвалою законної сили та її оскарження є обов`язковим елементом резолютивної частини ухвали суду, а тому незазначення в судовому рішенні строку і порядку набрання ним законної сили не є опискою у розумінні ч. 1 ст. 269 ЦПК України та не може бути виправлено судом (висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року у справі № 761/13085/14-ц).

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями) (ст. 261 ЦПК України).

Тлумачення ст. 261 ЦПК України, з урахуванням принципу розумності та «методу чесного читання», свідчить, що у ч. 1 ст. 261 ЦПК України передбачено загальне правило для всіх судових рішень, які постановлюються у формі ухвали. Ухвала суду набирає законної сили за правилами, передбаченими для рішення суду (ст. 273 ЦПК України), тільки в тому випадку, коли для конкретного виду ухвал це прямо передбачено процесуальним законом (статті 460, 479, 480, 487 ЦПК України). Можливість апеляційного оскарження ухвали суду першої інстанції при цьому значення не має і на момент набрання нею законної сили не впливає.

Тобто, ухвала суду за результатами вирішення питання на основі п. 15.10, п. 15.12 Перехідних положень ЦПК України набирає законної сили за правилами ст. 261 ЦПК України. Нормами даного розділу не встановлено іншого порядку набрання законної сили ухвалами, які постановляються за наслідками розгляду окремих питань, які регулюються розділом ХІІІ «Перехідних положень» ЦПК України.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції в ухвалі від 23 грудня 2024 року помилково визначив у її резолютивній частині порядок набрання ухвалою законної сили, тим самим не дотримався вимог статей 260, 261 ЦПК України.

Апеляційний суд доходить висновку, що суд першої інстанції не врахував, що ст. 261 ЦПК України встановлює загальне правило для всіх судових рішень, які постановлюються у формі ухвал, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Тому оскаржена ухвала від 23 грудня 2024 року набирає законної сили відповідно до ст. 261 ЦПК України.

З урахуванням того, що зазначена ухвала суду була проголошена в судовому засіданні, то вона набрала законної сили негайно після її проголошення. Тому ухвалу суду першої інстанції від 23 грудня 2024 року в частині визначення порядку набрання нею законної сили належить змінити, виклавши шостий та сьомий абзаци її резолютивної частини в такій редакції: «Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення».

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити судове рішення.

Статтею 376 ЦПК України передбачено підстави для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення.

Згідно із ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу старшого державного виконавця Відділу державної виконавчої служби у м. Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Данилевич Людмили Іванівни залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу представника боржника ОСОБА_1 - Василюка Ігоря Миколайовича задовольнити частково.

Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 грудня 2024 року у цій справі в частині визначення порядку набрання ухвалою законної сили змінити, виклавши шостий та сьомий абзаци її резолютивної частини в такій редакції:

«Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення».

В решті ухвалу суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя

Судді: