Провадження № 2/752/331/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.02.2025 року м. Київ

Суддя Голосіївського районного суду м. Києва Ольшевська І.О., за участю секретаря судового засідання Овдій-Барандич В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності недійсним, -

присутні:

позивач 1: ОСОБА_1

представник відповідача 1: Логінов К.Е. - адвокат (ордер серії АА №1272192 від 21.04.2023р.)

позивач 2: не з`явився

представник позивача 2: Логінов К.Е. - адвокат (ордер серії АА №1272191 від 21.04.2023р.)

відповідач 1: ОСОБА_3

представник відповідача 1: Мельниченко С.О. - адвокат (ордер серії АІ №1184346 від 14.10.2022р.)

відповідач 2: не з`явився

представник відповідача 2: Мельниченко С.О. - адвокат (ордер серії АІ №1442854 від 15.08.2023р.)

відповідач 3: не з`явився

представник відповідача 3: Мельниченко С.О. - адвокат (ордер серії АІ №1492937 від 13.11.2023р.)

відповідач 4: не з`явився

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності недійсним та просять визнати недійсними розпорядження органу приватизації житлового фонду Голосіївського районної в місті Києві державної адміністрації від 20.01.2017р. №38878, яким кімната АДРЕСА_1 передана у приватну власність відповідачам ОСОБА_3 та членам її сім`ї ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , та свідоцтво про право власності на це приміщення.

В обгрунтування позову зазначено, що позивачі із сім`єю з чотирьох осіб - двоє дорослих (подружжя) та двоє різностатевих дітей проживають у кімнатах АДРЕСА_2 та АДРЕСА_2 комунальної квартири АДРЕСА_4 . Кімната АДРЕСА_2 комунальної квартири спільного заселення №3 загальною площею 13,2 кв.м. належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (як спільна власність) на підставі Договору купівлі-продажу кімнати спільного заселення від 02.03.2016р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Леутою І.В. за реєстровим №20. Кімната №19 комунальної квартири АДРЕСА_4 загальною площею 12,9 кв.м. належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (як спільна сумісна власність) та їх неповнолітнім дітям на підставі свідоцтва про право власності від 23.11.2015р., виданого згідно з розпорядженням №38366 від 23.11.2015р. відділом приватизації житлового фонду управління житлово-комунального господарства Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації. Позивач ОСОБА_2 , як інвалід, перебуває на квартирному обліку, як особа, що потребує поліпшення житлових умов. Кімната АДРЕСА_1 комунальної квартири АДРЕСА_4 рахується за ОСОБА_3 , яка фактично із квітня 2013 року (з моменту видачі їй ордеру на житлове приміщення) в ній не проживає і жодного дня ніколи не проживала. Фактично ОСОБА_3 із квітня 2013 року разом із своїм чоловіком та донькою проживають в іншому місці. Згідно відповіді на адвокатський запит, наданий Голосіївською районною в місті Києві державною адміністрацією №100-10321 від 15.07.2021р., ордер на кімнату АДРЕСА_1 було видано ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на підставі розпорядження Голосіївського районної в місті Києві державної адміністрації від 04.04.2023р. №194. Позивачі зазначають, що в подальшому розпорядженням органу приватизації житлового фонду Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації від 20.01.2017р. №38878 вказана кімнатна № АДРЕСА_1 передана у приватну власність відповідачу ОСОБА_3 та членам її сім`ї. Проте відповідачі жодного дня із квітня 2013 року по листопад 2021р. ніколи не проживали у спірній кімнаті АДРЕСА_1 , на яку претендують позивачі, як особи, які потребують поліпшення житлових умов і мають першочергове право на зайняття вільного суміжного приміщення в комунальній квартирі АДРЕСА_4 . Відповідач ОСОБА_3 є рідною донькою начальниці ЖЕК ТОВ «Фірма «Квартет ЛТД» Кравчук Л.Д., на обслуговуванні якого перебуває гуртожиток по АДРЕСА_2 . Саме ОСОБА_6 у свій час в 2013р. допомогла отримати ордер на кімнату АДРЕСА_1 своїй доньці ОСОБА_3 через Голосіївську райдержадміністрацію, яка фактично жодного дня в цій кімнаті ніколи не проживала і не проживає на даний час. У подальшому саме за сприяння ОСОБА_6 , яка видала довідки під пакет документів на приватизацію цього приміщення про те, що нібито її донька ОСОБА_3 разом із сім`єю фактично проживають у вказаній кімнаті, було проведено в 2017 році незаконну приватизацію кімнати АДРЕСА_1. Доказами непроживання відповідачів у спірній кімнаті є відповідні акти про непроживання громадян, покази свідків, мешканців цього будинку, листи-звернення позивачів. Позивачі звертають увагу на те, що право осіб на приватизацію пов`язується не з фактом їх реєстрації у спірній квартирі, яка здійснюється на підставі Закону України «Про свободу пересування та вільний

вибір місця проживання в Україні», а з їх правом на житло та фактом проживання у квартирі. При цьому позивачі посилаються на позицію Верховного Суду України, висловлену в постанові від 30.01.2013р. у справі №6-125цс12, та вказують на статтю 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», за якою визначено основні умови, виключно з дотриманням яких може відбутись приватизація: здійснення приватизації уповноваженими на це органами; постійне проживання у цій квартирі (будинку), житловому приміщення в гуртожитку, та інші умови. За таких обставин, на думку позивачів, розпорядження органу приватизації житлового фонду Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації від 20.01.2017р. №28878 та свідоцтво про право власності приміщення є недійсними.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 30.08.2022р. відкрито провадження в даній справі, постановлено розглядати її в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

Відповідачем 1 надано письмовий відзив на позовну заяву, за яким відповідач 1 не погоджується із заявленими вимогами, просить відмовити в їх задоволенні. Відповідач 1 зазначає, що протягом усього часу проживала у спірній кімнаті разом зі своєю сім`єю, сплачувала рахунки за комунальні послуги та здійснювала поточний і капітальний ремонт приміщення. Відповідач 1 дотрималася вимоги законодавства щодо проживання в кімнаті для її подальшої приватизації. Більше того, факт проживання відповідачки 1 у кімнатні підтверджується тим, що донька відповідачки та власниця кімнати ОСОБА_5 навчалася та продовжує навчатися в гімназії №179 у Голосіївському районі м. Києві, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_7 , поруч із кімнатою. На думку відповідача 1, надані позивачами акти непроживання громадян, покази свідків-мешканців будинку, листи - звернення позивачів із 2014 року та покази лічильників суд не може брати до уваги, як докази, оскільки з акту опломбування приладів обліку споживання холодної та гарячої води, датованого 2015 року, вбачається, що такий акт складено у присутності відповідача 1 та підписано нею, що підтверджує факт її проживання у квартирі. Щодо наданого акту непроживання громадян, то відповідач 1 звертає увагу на те, що особи, зазначені в акті, проживають у різних квартирах та на різних поверхах будинку. Відтак, не зрозуміло, яким чином вони можуть підтвердити факт відсутності відповідача 1 у квартирі. Більше того, обгрунтований сумнів викликає і та обставини, що маловірогідною видається ситуація, коли усі сусіди з будинку щоденно слідкують за входом та виходом відповідача 1 та членів її сім`ї з власного помешкання. Посилання позивачів на власні заяви, які направлялися до органів державної влади, ніяким чином не можуть засвідчувати факту непроживання відповідачки та членів її сім`ї у кімнаті, оскільки позивачі, які прямо заінтересовані в отриманні кімнати, належній на праві власності ОСОБА_5 , зазначали в них недостовірні відомості з метою заволодіння кімнатою. Відповідач 1 наголошує на тому, що ордер та подальша приватизація кімнати була здійснена у строгій відповідності із чинним законодавством, а факт непроживання не підтверджено жодним належним, достатнім та достовірним доказом. Поданням позову, як вказує відповідач 1, позивачі мають на меті протиправно заволодіти власністю ОСОБА_5 , оскільки їх кімната є останньою у квартирі АДРЕСА_1 із тих, що не належать позивачам та членам їх сім`ї. Відтак, на думку відповідача 1, позивачі діють недобросовісно, переслідуючи неправомірну мету, а, отже, таким вимогам не може

бути надано судового захисту. В будь-якому випадку, як зазначає відповідач 1, позивачі пропустили строк позовної давності, оскільки мали дізнатися про таке можливе порушення своїх прав ще в 2017 році. Відтак, суд має в будь-якому випадку відмовити в задоволенні позову за наслідками спливу строку позовної давності.

Відповідач 4 надав суду письмовий відзив на позовну заяву, за яким вважає позовні вимоги безпідставними і необгрунтованими та просить відмовити в їх задоволенні в повному обсязі. Зазначає, що 21.12.2016р. органом приватизації Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації було отримано заяву від ОСОБА_5 про передачу у приватну власність квартири АДРЕСА_1 . Разом із заявою поданий необхідний пакет документів, зокрема, довідку про склад сім`ї, з якої вбачається, що у кв. АДРЕСА_1 мешкають і мають право на житло на момент введення в дію Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» ОСОБА_3 - власник особового рахунку, ОСОБА_5 - дочка. Керуючись п. 14 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, орган приватизації 20.01.2017р. прийняв розпорядження за №38878 про задоволення прохання наймача щодо передачі квартири у приватну спільну (сумісну або часткову) власність, на основі якого було видане свідоцтво про право власності на житло ОСОБА_5 . Отже, як вказує відповідач 4, в діях органу приватизації при проведення процедури приватизації квартири АДРЕСА_1 не вбачається абсолютно ніяких протизаконних дій, які б могли б бути підставою для визнання незаконним та скасування розпорядження органу приватизації. З приводу того, що позивач перебуває на квартирному обліку, відповідач 4 зазначає, що черговість надання жилих приміщень визначається за часом взяття на облік (включення до списків осіб, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень). Правило черговості надання громадянам жилих приміщень є одним із важливих принципів законності, оскільки воно виключає суб`єктивний підхід при забезпечення громадян жилими приміщенням. Також відповідач 4 зазначає, що пунктом 3.2. розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 11.09.2014р. №1017 «Про деякі питання розподілу житлової площі в місті Києві» встановлено, що районним в місті Києві державним адміністраціями не допускати надання житлових приміщень, зазначених у пункті 1 цього розпорядження (що звільнилися і перебувають у власності територіальної громади міста Києва), без їх надходження в установленому порядку від Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Відповідач 2 також направив до суду письмовий відзив на позовну заяву, за яким просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Зазначає, що протягом усього часу відповідачі проживали у спірній кімнаті, сплачували рахунки за комунальні послуги, здійснювали поточний і капітальний ремонт приміщення. Ордер та подальша приватизація кімнати була здійснена у відповідності до чинного законодавства. При цьому позивачі діють недобросовісно та переслідують неправомірну мету щодо заволодіння майном неповнолітньої відповідачки.

Позивачами надано відповідь на відзив, в якій вони підтримали свої позовні вимоги. Зазначають, що відповідачами не надано жодного доказу на підтвердження

здійснення поточного чи капітального ремонту приміщення. Крім того, в кімнаті АДРЕСА_1 було відключене водовідведення, що вкотре підтверджує, що відповідачі в ній не проживали. Також відсутність заборгованості за комунальні послуги жодним чином не означає, що відповідачі проживали в кімнаті АДРЕСА_1 та користувалися комунальними послугами. Крім того, згідно відповіді гімназії, де навчається відповідач 3, у додатках наявна заява ОСОБА_3 , що надавалася нею для вступу ОСОБА_5 в 1 клас гімназії №179, де зазначена домашня адреса: АДРЕСА_3 . До того ж, з відповіді КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району» можна побачити, що в 2017 році, коли була проведена приватизація кімнати АДРЕСА_1, мати ОСОБА_3 - ОСОБА_6 , працювала в ЖЕД, яка видавала довідку ОСОБА_3 про те, що нібито вона разом із сім`єю фактично проживають у вказаній кімнаті № АДРЕСА_1 .

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 04.03.2024р. зустрічну позовну заяву ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа Голосіївська районна в місті Києві державна адміністрація про визнання права власності на майно та зобов`язання не чинити перешкод у користуванні майном у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності недійсним залишено без руху.

Ухвалою суду від 01.05.2024р. зустрічну позовну заяву повернуто позивачу за зустрічним позовом.

За ухвалою від 01.05.2024р. закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні були заслухані свідки ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 .

Дослідивши матеріали справи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтується позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, заслухавши учасників справи, судом встановлено наступне.

Згідно Договору купівлі-продажу кімнати в квартирі спільного заселення від 02.03.2016р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Летою І.В., зареєстрованого в реєстрі за №20, ОСОБА_1 є власником кімнати АДРЕСА_4 .

Згідно Свідоцтва про право власності Відділу приватизації житлового фонду управління житлово-комунального господарства Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації від 23.11.2015р. серії НОМЕР_2 кімната АДРЕСА_2 , становить 24/100 частини квартири, належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 та членам її сім`ї ОСОБА_14 , ОСОБА_15 в рівних долях.

Згідно Розпорядження органу приватизації Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації від 20.01.2017р. №38878 прохання наймача ОСОБА_5 про передачу кімнати у квартирі, в якій вона мешкає, і знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 - 23/100, задоволено і передано вказану кімнату у квартирі у приватну власність.

Позивачі просять визнати недійсним вказане розпорядження та видане на його підставі свідоцтво про право власності, вважаючи, що приватизація кімнати АДРЕСА_1 відбулась з порушенням ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», оскільки відповідачі не проживали у кімнаті АДРЕСА_1 .

Відповідачі 1, 2 та 3 при цьому зазначають про законність приватизації, наголошують на тому, що постійного проживали в цій кімнаті, сплачували комунальні послуги, робили поточний та капітальний ремонт у ній.

Відповідач 4 вказує, що в діях органу приватизації Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації при проведенні процедури приватизації квартири АДРЕСА_1 не вбачається жодних протизаконних дій, які б могли бути підставою для визнання незаконним та скасування розпорядження органу приватизації.

Відповідно до статті 6 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Діяльність районних в місті Києві державних адміністрацій обмежена нормами законів України «Про столицю України - місто-герой Київ», «Про місцеві державні адміністрації», розпорядженнями виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 31.01.2011р. №121 «Про реалізацію районними в місті Києві державними адміністраціями окремих повноважень», від 27.01.2011р. №95 «Про повноваження районних в місті Києві державних адміністрацій», а також іншими відповідними рішеннями Київської міської ради та розпорядженнями її виконавчого органу - Київської міської державної адміністрації.

Таким чином, районні в місті Києві державні адміністрації здійснюють виконавчу владу на території відповідного району міста Києва згідно з нормами діючого законодавства України, а також за дорученням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) реалізують повноваження, надані цьому органу положеннями Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», іншими актами законодавства та рішеннями Київської міської ради.

Відповідно до пункту 1 Розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 31.01.2011р. №121 «Про реалізацію районними в місті Києві державними адміністраціями окремих повноважень» доручено районним в місті Києві державним адміністраціям реалізовувати окремі повноваження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), надані виконавчому органу Київської

міської ради (Київській міській державній адміністрації) згідно з Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», іншими актами діючого законодавства України.

Згідно з пунктом 13 Додатку 4 до Розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 31.01.2011р. №121 «Про реалізацію районними в місті Києві державними адміністраціями окремих повноважень», одними з делегованих повноважень є видача ордерів на заселення жилої площі; приватизація державного житлового фонду.

За положеннями ст. 15 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» в управлінні відповідних місцевих державних адміністрацій перебувають об`єкти державної власності, передані їм в установленому законом порядку. У разі делегування місцевим державним адміністраціям районними чи обласними радами відповідних повноважень в їх управлінні перебувають також об`єкти спільної власності територіальних громад.

Відповідно до статті 345 Цивільного кодексу України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини другої статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Частиною третьою, п`ятою статті 9 Житлового кодексу України визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачає, що метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин.

Частиною першою статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Згідно із частиною першою статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.

Органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом (ч. 10 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).

Перелік таких випадків чітко визначений у законодавстві і є вичерпним. До них відноситься відсутність в особи права на приватизацію (ч. 2 ст. 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків»), заборона приватизувати конкретне приміщення (ч. 4 ст. 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», ч. 2 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).

Відповідно до п. 17 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009р. №396, в редакції чинній на момент спірних правовідносин (далі за текстом Положення), громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жили приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію.

Пунктом 18 Положення, визначено, що громадянином до органу приватизації подаються: оформлена заява на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі; копію документа, що посвідчує особу; технічний паспорт на квартиру (будинок), жиле приміщення у гуртожитку; довідка про склад сім`ї та займані приміщення; копія ордера про надання жилої площі (копія договору найму жилої площі у гуртожитку); документ, що підтверджує невикористання ним житлових чеків для приватизації державного житлового фонду; копія документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації; заява - згода тимчасово відсутній членів сім`ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилих приміщень у гуртожитку, кімнат у комунальній квартирі. За неповнолітніх членів сім`ї наймача рішення щодо приватизації житла приймають батьки (усиновлювачі) або піклувальника. Згоду на участь у приватизації дітей вони засвідчують своїми підписами у заяві біля прізвища дитини. Якщо дитина віком від 14 до 18 років (настає неповна цивільна дієздатність особи), додатково до заяви додається письмова нотаріально засвідчена згода батьків (усиновлювачів) або піклувальників. Прийняті документи реєструються органом приватизації в окремому журналі.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (стаття 328 Цивільного кодексу України).

Судом було досліджено копію матеріалів приватизаційної справи, з якої вбачається, що на підставі поданої заяви відповідачем ОСОБА_5 органом приватизації Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації за Розпорядженням №38878 від 20.01.2017р. було передано ОСОБА_5 у приватну власність кімнату № АДРЕСА_1 , квартири АДРЕСА_4 .

Також судом заслухано свідків як зі сторони позивача, так і зі сторони відповідача. Слід відмітити, що свідки зі сторони позивача ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 показали, що не бачили відповідачів у спірній кімнаті в період 2013р. по 2017р., відповідачі не проживали в ній. При цьому свідки зі сторони відповідача ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 підтвердили факт проживання відповідачів у кімнаті АДРЕСА_1 . Свідок ОСОБА_12 бачила як відповідачі почали робити ремонт у кімнаті, і вона сама заходила в кімнату до відповідачів. Суд відноситься до показань свідків як зі сторони позивача, так і зі сторони відповідача критично, оскільки вони є суперечливими. Крім того, суд відмічає, що допитана в якості свідка позивач ОСОБА_1 є заінтересованою особою, а свідок ОСОБА_8 є її братом, свідок ОСОБА_10 є дружиною брата, що також може вбачатися певна заінтересованість на користь позивача.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на житло.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з приписами статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

У силу статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Статтею 321 Цивільного кодексу України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України

в рішенні від 01.12.2004 № 18-рп/2004 дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес", який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "право" (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту об`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, спільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом, охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для об`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Звідси, поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям право» має один і той же зміст.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо певних обставин абстрактно, лише тому, що заявники вважають чи припускають, що начебто певні обставини впливають на їх правове становище.

Отже, встановлення факту наявності порушення права, свободи чи інтересу особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов`язковим під час судового розгляду.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Аналогічна правова позиція наведена в постановах Верховного Суду України від 15.12.2015р. у справі №800/206/15, від 26.03.2013р. у справі АДРЕСА_1 -438а 12, від 10.04.2012р. у справі АДРЕСА_1-1115во 10, а також в ухвалах Вищого адміністративного суду України від 06.07.2017р. у справі №826/8161/16, від 26.10.2020р. у справі №826/2706/15.

Саме по собі порушення вимог Закону діями відповідача не є достатньою підставою для визнання їх протиправними, рішень недійсними, оскільки обов`язковою умовою визнання їх протиправними або рішень недійсними є доведеність позивачем порушених його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями.

Отже, обов`язковою умовою для задоволення позову є доведеність позивачем порушених саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

Видача ордеру відповідачу 1 на сім`ю, видача розпорядження від 20.01.2017р. №38878, а в подальшому свідоцтва про право власності ОСОБА_5 відповідає положенням Законів України «Про приватизацію державного житлового фонду» та жодним чином не стосується і не пов`язане із порушенням прав, свобод чи інтересів позивача.

Приватизовані квартири в будинку належать на праві власності особам, які їх приватизували, а неприватизовані кімнати відносяться до державної чи комунальної власності територіальної громади, яка має право розпорядження ними, в тому числі право їх заселяти та видачі ордерів на житло, а також прийняття рішення про передачу їх у власність (приватизацію).

Суду не надано доказів наявності в позивачів права власності, чи іншого речового права (користування, оренди, найму тощо) на вказане спірне приміщення АДРЕСА_1.

Позивачі не є учасниками (суб`єктами) правовідносин щодо видачі органом приватизації Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації розпорядження, оскаржувані в межах заявленого ними позову документи не зачіпають будь-яких їх інтересів, а, відтак, не породжують права на захист, тобто права на звернення до суду з даним цивільним позовом, а відтак слід відмовити в позові.

Разом з тим, відповідачем 1 заявлено про застосування строку позовної давності до розглянутих вище вимог.

Необхідно відмітити, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто перш ніж застосувати позовну давність суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє в позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Такі правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі №369/6892/15-ц; від 31 жовтня 2018 року у справі №367/6105/16-ц; від 7 листопада 2018 року у справі №575/476/16-ц; від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 ; від 28 листопада 2018 року у справі №504/2864/13-ц; від 5 грудня 2018 року у справах №522/2202/15-ц ; №522/2201/15-ц та №522/2110/15-ц; від 7 серпня 2019 року у справі №2004/1979/12; від 18 грудня 2019 року у справі №522/1029/18 ; від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц.

Судом вище встановлено про відсутність порушеного права чи інтересу позивачів, що і є підставою для прийняття рішення про відмову в позові.

У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі

принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

З урахуванням положень ст. 141 ЦПК України судові витрати залишаються за позивачами.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 19, 141, 258, 259, 354 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності недійсним залишити без задоволення.

2. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

3. Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи:

Позивач 1: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 ).

Позивач 2: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ).

Відповідач 1: ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ).

Відповідач 2: ОСОБА_4 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 ).

Відповідач 3: ОСОБА_5 ( АДРЕСА_1 ).

Відповідач 4: Голосіївська районна в місті Києві державна адміністрація (03039, м. Київ, проспект Голосіївський, 42, ).

Повний текст рішення суду складено та підписано 14.02.2025р.

Суддя Ірина ОЛЬШЕВСЬКА