Номер провадження: 22-ц/813/2460/25
Головуючий у першій інстанції Мазун І. А.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.02.2025 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Таварткіладзе О.М., Сєвєрової Є.С.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової академії (м. Одеса) про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, на рішення Малиновського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Мазун І. А. 23 серпня 2024 року у м. Одеса, -

встановила:

У липні 2024 року до Малиновського районного суду м. Одеси звернувся ОСОБА_1 із позовом до Військової академії (м. Одеса) про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 10 лютого 2015 року між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України був укладений контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, тобто після 02 березня 2015 року, строком на п`ять років. Наказом начальника Військової академії (м. Одеси) від 17 лютого 2015 року № 34 позивача було звільнено з посади наукового співробітника науково-організаційного відділення згідно з п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України у зв`язку із призивом на військову службу. Не погоджуючись із звільненням, ОСОБА_1 в судовому порядку оскаржив наказ начальника Військової академії (м. Одеса) від 17 лютого 2015 року № 34. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 08 листопада 2017 року у справі №521/9632/17 позивачу було відмовлено у задоволенні позову. Постановою Одеського апеляційного суду від 30 вересня 2022 року по справі № 521/9632/17 апеляційну скаргу позивача задоволено частково: рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 08 листопада 2017 року в частині стягнення середньомісячного заробітку скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за період з 17 лютого 2015 року по 31 серпня 2015 року у сумі 36677,48 грн. 05 серпня 2023 року відповідачем виплачено на користь позивача середній заробіток за період з 17 лютого 2015 року по 31 серпня 2015 року у сумі 29525,37 грн. (з урахуванням відрахування ПДФО та військового збору). Відповідно, відповідач остаточно розрахувався з ОСОБА_1 05 серпня 2023 року, а повинен був розрахуватися, на думку позивача, 30 вересня 2022 року. Таким чином, затримка виконання рішення суду у справі №521/9632/17 складає 10 місяців 7 днів та становить 86793,80 грн., які позивач просив стягнути з відповідача на його користь.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 23 серпня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 було залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом неправильно застосовано норму права при визначенні строку звернення ОСОБА_1 до суду із даним позовом - суд застосував норму ч. 2 ст. 233 КЗпП, у той час коли застосуванню підлягають положення ст. 238 КЗпП, що призвело до ухвалення неправильного висновку про пропуск позивачем строку звернення до суду.

Заслухавши суддю-доповідача, здійснивши розгляд апеляційної скарги в письмовому провадженні, дослідивши наведені в ній доводи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення є: невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального права.

З матеріалів справи вбачається, що 10 лютого 2015 року між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України був укладений контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, на строк п`ять років, починаючи з 02 березня 2015 року. Наказом начальника Військової академії (м. Одеси) від 17 лютого 2015 року № 34 позивача було звільнено з посади наукового співробітника науково-організаційного відділення згідно з п. 3 ч. 1 ст.36 КЗпП України у зв`язку із призивом на військову службу. Не погоджуючись із звільненням, позивач в судовому порядку оскаржив наказ начальника Військової академії (м. Одеса) від 17 лютого 2015 року № 34.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 08 листопада 2017 року у справі №521/9632/17 позивачу було відмовлено у задоволенні позову.

Постановою Одеського апеляційного суду від 26 червня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 08 листопада 2017 року залишено без змін.

Постановою Верховного суду від 15 липня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, постанову Одеського апеляційного суду 26 червня 2019 року скасовано. Справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Одеського апеляційного суду від 30 вересня 2022 року по справі № 521/9632/17 апеляційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено частково: рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 08 листопада 2017 року в частині стягнення середньомісячного заробітку скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за період з 17 лютого 2015 року по 31 серпня 2015 року у сумі 36677,48 грн. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 02 червня 2023 року постанова Одеського апеляційного суду від 30 вересня 2022 року залишена без змін.

05 серпня 2023 року відповідачем виплачено на користь позивача середній заробіток за період з 17 лютого 2015 року по 31 серпня 2015 року у сумі 29525,37 грн. (з урахуванням відрахування ПДФО та військового збору).

Крім того, з відкритої інформації, яка міститься у Єдиному державному реєстрі судових рішень вбачається, що ОСОБА_1 звертався до Малиновського районного суду міста Одеси з позовом до Військової академії (м. Одеса) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, посилаючись на те, що його було звільнено з посади наукового співробітника науково-організаційного відділення Військової академії (м. Одеса) 17 лютого 2015 року, а остаточний розрахунок проведено з ним 05 серпня 2023 року на виконання рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 08 листопада 2017 року по справі №521/9632/17, тобто остаточний розрахунок при звільненні його з роботи відповідачем проведено більше ніж через вісім років (справа №521/21863/23).

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 30 січня 2024 року у задоволенні вказаного позову було відмовлено. Рішення суду законної сили не набрало та направлено до Одеського апеляційного суду для перегляду в апеляційному порядку.

Також ОСОБА_1 звертався до Малиновського районного суду міста Одеси з позовом до Військової академії (м. Одеса) про компенсацію втрати частини доходу, в якому просив визнати протиправною бездіяльність Військової академії (м. Одеса) щодо невиплати йому компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати середнього заробітку у сумі 36677,48 грн., виплаченого 05 серпня 2023 року на виконання рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 08 листопада 2017 року у справі № 521/9632/17, а також стягнути з Військової академії (м. Одеса) на його користь компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати середнього заробітку у сумі 36677,48 грн., виплаченого 05.08.2023 року на виконання рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 08.11.2017 року у справі № 521/9632/17 (справа №521/1170/24).

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 29 березня 2024 року у задоволенні позовних вимог було відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного суду від 24 вересня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено частково. Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 29 березня 2024 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до Військової академії (м. Одеса) про компенсацію втрати частини доходу задоволено.

Стягнуто з Військової академії (м. Одеса) на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати середнього заробітку по день фактичного розрахунку в сумі 47683,65 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що середній заробіток, сплачений позивачу як збережений середній заробіток за місцем його роботи у відповідності до вимог ч. 3 ст. 119 КЗпП України, підлягає компенсації відповідно до вимог 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою КМУ від 21 січня 2001 року № 159.

Згідно ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Згідно ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Згідно ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно ст. 117 КЗпП України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За змістом ч. 1 ст. 117 КЗпП України, обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина 2 ст. 117 КЗпП України стосується випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то у тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в ч. 1 ст. 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені на момент звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Подібні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17.

За правилами статті 117 КЗпП України (в редакції Закону №2352-IX від 01 липня 2022 року), у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

ОСОБА_1 , в обґрунтування заявлених позовних вимог, зазначав, що відповідачем затримано розрахунок з 30 вересня 2022 року по 05 серпня 2023 року на 10 місяців та 7 днів, у зв`язку із чим просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за вказаний період включно у сумі 86793,80 грн., з урахуванням середньоденної заробітної плати позивача у розмірі 279,98 грн., яка визначена у постанові Одеського апеляційного суду від 30 вересня 2022 року у справі № 521/9632/17.

Колегією суддів встановлено, що між сторонами існував спір щодо виплати середнього заробітку позивачу, та постановою Одеського апеляційного суду від 30 вересня 2022 року у справі №521/9632/17 було стягнуто з Військової академії (м. Одеса) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період з 17 лютого 2015 року по 31 серпня 2015 року у розмірі 36677,48 грн.

У мотивувальній частині вказаного судового рішення зазначено, що позивач просив здійснити виплату середнього заробітку, починаючи з 17 лютого 2015 року. Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 доведено належним чином обґрунтованість предмету позову в частині стягнення середнього заробітку з моменту звільнення 17 лютого 2015 року по день закінчення терміну дії контракту 31 серпня 2015 року, оскільки за позивачем зберігались його посада та середньомісячний заробіток за основним місцем роботи у Військовій академії (м. Одеса).

Згідно ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Таким чином, постановою Одеського апеляційного суду від 30 вересня 2022 року, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 02 червня 2023 року у справі №521/9632/17 за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової академії (м. Одеса) про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати, було встановлено, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні підлягає стягненню за період з 17 лютого 2015 року по 31 серпня 2015 року.

Однак, за вказаний період середній заробіток на користь позивача був виплачений відповідачем із затримкою, 05 серпня 2023 року.

З урахуванням вказаного колегія суддів доходить висновку, що у даному випадку дійсно має місце затримка виконання рішення суду, яка, з урахуванням положень ст. 117 КЗпП України (в редакції Закону №2352-IX від 01 липня 2022 року) становить шість місяців.

Відповідно, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні має бути стягнутий з відповідача на користь позивача за період з 30 вересня 2022 року по 30 березня 2023 року (125 робочих днів).

З урахуванням середньоденної заробітної плати позивача у розмірі 279,98 грн., яка визначена у постанові Одеського апеляційного суду від 30 вересня 2022 року у справі № 521/9632/17, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 34997,50 грн. (125х279, 98=34 997, 50).

Крім того, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції помилково послався у оскаржуваному судовому рішенні на те, що позивачем було пропущено передбачений законодавством тримісячний строк на звернення до суду із вказаним позовом, оскільки у даному випадку підлягають застосуванню положення статті 238 КЗпП України, згідно якої, при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (ст. 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком.

При викладених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не визначився із характером спірних правовідносин, порушив норми матеріального права, у зв`язку із чим рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 23 серпня 2024 року підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 369, ст. 374, ст. ст. 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 23 серпня 2024 року - скасувати.

Постановити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Військової академії (м. Одеса) про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду - задовольнити частково.

Стягнути з Військової академії (м. Одеса) () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 30 вересня 2022 року по 30 березня 2023 року в сумі 34997,50 гривень.

У задоволенні іншої частини позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає за винятками, передбаченими п.2«а» - 2 «г» ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 14 лютого 2025 року.

Судді Одеського

апеляційного суду С.О. Погорєлова

Є.С. Сєвєрова

О.М. Таварткіладзе