П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2025 року

м. Рівне

Справа № 569/11911/24

Провадження № 22-ц/4815/256/25

Головуючий у Рівненському міському суді

Рівненської області: суддя Першко О.О.

Рішення суду першої інстанції постановлено

(вступна і резолютивна частини):

о 12 год. 45 хв. 11 листопада 2024 року в м. Рівне

Рівненської області

Повний текст рішення складено: 14 листопада 2024 року

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: Хилевич С.В.

судді: Ковальчук Н.М., Шимків С.С.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства "Акцент-Банк" адвоката Омельченка Євгена Володимировича на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 11 листопада 2024 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства "Акцент-Банк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в :

У червні 2024 року Акціонерне товариство "Акцент-Банк" (далі АТ "А-Банк" або банк) звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 114 071,20 гривень.

Мотивуючи свої вимоги, позивач покликався на те, що внаслідок порушення ОСОБА_1 своїх зобов`язань за укладеним з АТ "Акцент-Банк" кредитним договором №Б/Н від 26 жовтня 2018 року утворилась заборгованість в сумі 114 071,20 гривень, з яких: 63 327,59 гривень заборгованість за тілом кредиту, а 50 743,61 гривень заборгованість за відсотками.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 11 листопада 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ "А-Банк" заборгованість за кредитним договором №Б/Н від 26 жовтня 2018 року у розмірі 44 741,57 гривень.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ "Акцент-Банк" судові витрати у розмірі 1 187,65 гривень.

Суд попередньої інстанції дійшов такого висновку, зважаючи на те, що між контрагентами кредитного договору не було погоджено тих його істотних умов, на підставі яких здійснено нарахування заборгованості, і, це відповідає правовій позиції, яка викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17.

На рішення суду представником АТ "А-Банк" адвокатом Омельченком Є.В. подано апеляційну скаргу, де покликався на його незаконність та необґрунтованість, які полягали в неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеності встановлених обставин, невідповідності висновків обставинам справи і неправильному застосуванні норм матеріального права.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначалось про помилковість висновків суду щодо відсутності підпису ОСОБА_1 на Тарифах та Умовах і Правилах, адже відповідач в Анкеті-Заяві про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в АТ "А-Банк" підтвердила підписом факт ознайомлення з цими складовими кредитного договору та зобов`язалась в подальшому постійно знайомитись зі змінами до них, які викладені на веб-сайті АТ "Акцент-Банк".

Звертала увагу й на те, що суд хибно відмовив у стягненні відсотків, оскільки у Паспорті споживчого кредиту за програмою "Кредитна картка", який підписано відповідачем, чітко зазначені всі умови, в т.ч. і умови кредитування, строки, процентна ставка. Разом з тим представник позивача не погодився і з сумнівами суду щодо правильності розрахунку заборгованості, вказавши про їх необґрунтованість.

З наведених підстав просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині залишених без задоволення позовних вимог та прийняти нове, яким задовольнити позов у повному обсязі.

У поданому відзиві представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Курлапов М.Д. просив в задоволенні апеляційної скарги відмовити у повному обсязі, вважаючи оскаржуване рішення законним і обгрунтованим.

При цьому представник відповідача надав до суду апеляційної інстанції доказ деталізовану виписку банку, в якій зазначено суму та періоди погашення заборгованості окремо за тілом кредиту та окремо за відсотки. На його переконання, даний доказ підтверджує повне погашення тіла кредиту, а його приховання позивачем ввело його в оману щодо фактичних обставин справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи і доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки рішення суду попередньої інстанції оскаржується лише з підстави відмови в стягненні певної частини заборгованості за кредитним договором, тому в частині безпосередньо стягнутої судом першої інстанції грошової суми воно апеляційним судом не перевіряється.

Як з`ясовано судом, 05 липня 2016 року ОСОБА_1 заповнила та підписала Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в А-Банку (надалі Анкета-заява).

У Анкеті-заяві зазначено, що позичальник погодилася з тим, що дана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування, розташованими в рекламному буклеті, складають укладений між нею та банком договір про надання банківських послуг. Вона ознайомилася з договором про надання банківських послуг до його укладення і згодна з його умовами. Тип картки, яку бажає оформити відповідач, після ознайомлення з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, бажаний кредитний ліміт у Анкеті-заяві не зазначений.

До кредитного договору позивачем додано Витяг з Умов та правил надання банківських послуг з тарифами, а також Паспорт споживчого кредиту за програмою "Кредитна картка".

Відповідно до Довідки за картами, доданої до позовної заяви, ОСОБА_1 відкрито рахунок № НОМЕР_1 та видано карту № НОМЕР_2 , строком дії до грудня 2024 року.

З Довідки за лімітами, доданої до позовної заяви, вбачається, що ОСОБА_1 по кредитному договору №Б/Н від 26 жовтня 2018 року за період з 26 жовтня 2018 року по 05 червня 2024 року встановлено кредитний ліміт 26 жовтня 2018 року, який 25 лютого 2019 року збільшено до 10 000 гривень, а 22 грудня 2023 року - до 63 400 гривень.

Зі змісту виписки по картці за період з 26 жовтня 2018 року по 05 червня 2024 року видно, що ОСОБА_1 користувалася карткою, а саме розраховувалася за товари і послуги в магазинах, аптеках, оплачувала комунальні витрати, знімала готівку та поповнювала карту у терміналі та через касу банку.

Звертаючись до суду з позовом, як на підставу для його задоволення банк посилався на те, що в порушення умов договору та положень ст.ст. 526, 527, 530, 1054 ЦК України відповідач свої зобов`язання за договором не виконала, тому станом на 05 червня 2024 року утворилася заборгованість, яка становила 114 071,20 гривень та складалась з: 63 327,59 гривень заборгованість за кредитом, а 50 743,61 гривень заборгованість за відсотками.

На переконання АТ "А-Банк", факт узгодження умов договору підтверджується розрахунком заборгованості, копією анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, копією паспорта споживчого кредиту за програмою "Кредитна картка", витягом з "Тарифів", витягом з "Умов та Правил надання банківських послуг", копією документу, що посвідчує особу відповідача.

Між тим, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у т.ч. електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (абзац перший частини першої статті 207 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 1055 ЦК України).

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (ч. 3 ст. 1054 ЦК України).

Публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги (ч.ч. 1, 2 ст. 633 ЦК України).

Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (ч. 1 ст. 634 ЦК України).

У наявній в матеріалах справи Анкеті-заяві про приєднання до умов та правил надання банківських послуг від 05 липня 2016 року процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві відсутні умови договору про встановлення відповідальності у виді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Отже, сама по собі підписана Анкета-заява про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, без надання належних та допустимих доказів, що підтверджують укладення договору, не може бути підставою для стягнення процентів за користування кредитними коштами тощо.

Роздруківка із веб-сайту позивача належним доказом також бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони - банку, яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Тому неможливо застосувати до спірних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, адже Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача неодноразово ним змінювались, тобто кредитор міг додати до позовної документи, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Відсутність позову про оспорення кредитного договору чи заперечень щодо його умов не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Хоча й у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються також на встановлені законом, проте стягнення процентів за користування позиченими коштами та прострочення виконання грошового зобов`язання з підстав та у розмірах, встановлених законодавством, зокрема, ст.ст. 625, 1048 ЦК України, позивач не вимагав.

Правильним з цих міркувань є застосування при вирішенні справи висновків постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19), які в т.ч. викладені щодо правильного застосування норм права, порушених в апеляційній скарзі, зокрема, щодо належності та допустимості анкети-заяви, в якій не міститься інформації про будь-які узгодження між сторонами істотних умов кредитного договору, витягів з тарифів, умов і правил надання банківських послуг, а також особливостей, за відповідних обставин, укладення договору приєднання в порядку ст. 634 ЦК України та необхідності врахування принципу захисту прав споживачів фінансових послуг.

Банк також звертав увагу на те, що підписання позичальником паспорта споживчого кредиту вказує на дотримання письмової форми договору про споживче кредитування.

Однак такі твердження правильно відхилені судом попередньої інстанції, адже вони суперечать висловленій з цього приводу правовій позиції Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, що викладена в постанові від 23 травня 2022 року в справі № 393/126/20.

Так, у цій справі Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду знайшла підстави для відступу від висновку Верховного Суду, викладеного у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 грудня 2020 року у справі № 284/157/20-ц (провадження № 61-13569св20), від 18 листопада 2020 року у справі № 313/346/20 (провадження № 61-14573св20) та у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 грудня 2019 року у справі № 467/555/19 (провадження № 61-17707св19), про те, що паспорт споживчого кредиту є невід`ємною складовою частини спірного кредитного договору з огляду на згоду позичальника з умовами кредитування, яка підтверджена його підписом.

Під формою правочину розуміється спосіб вираження волі сторін та/або його фіксація. Правочин оформлюється шляхом фіксації волі сторони (сторін) та його змісту. Така фіксація здійснюється різними способами. Першим і найпоширенішим з них є складання одного або кількох документів, які текстуально відтворюють волю сторін. Зазвичай правочин фіксується в одному документі. Це стосується як односторонніх правочинів (наприклад, складення заповіту), так і договорів (дво- і багатосторонніх правочинів). Домовленість сторін дво- або багатостороннього правочину, якої вони досягли, фіксується в його тексті, який має бути ідентичним у всіх сторін правочину. Потрібно розмежовувати форму правочину та спосіб підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавцем по наданню споживачу інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця. Способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця є паспорт споживчого кредиту.

Тому ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту.

Колегія суддів враховує, що цивільним процесуальним законом визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, які полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду. Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів вказує на те, що в цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного цивільного суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів Касаційного цивільного суду.

На цей час сформульована Великою Палатою Верховного Суду та Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду єдина правозастосовча практика щодо правильного застосування норм права за порушених банком питань.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

Повно і правильно встановивши обставини справи та застосувавши при вирішенні спірних правовідносин норми матеріального права, які підлягали застосуванню, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про стягнення різниці між фактично використаними позичальником та неповерненими грошовими коштами відповідно до наданої до позову банківської виписки за рахунком.

Отже, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду в оскаржуваній частині, позаяк зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, що вказаній судовій практиці суперечить.

Вирішуючи питання щодо дослідження наданого ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції доказу, а саме виписки по кредиту, апеляційний суд бере до уваги як вимоги ч. 1 ст. 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.

Проте відповідач не довів об`єктивну неможливість її неподання до місцевого суду, а виключного значення для правильного вирішення справи такий доказ також не має, висновків суду попередньої інстанції не спростовує, оскільки охоплює значно менший період користування кредитними коштами, ніж було встановлено судом.

Приходячи до переконання про відхилення апеляційної скарги, колегія суддів також бере до уваги і положення практики Європейського суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Окрім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення від 27 вересня 2001 року у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення у справах Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Справедливість, добросовісність та розумність згідно із пунктом 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Судовий збір, що понесений заявником при поданні апеляційної скарги відповідно до ст. 141 ЦПК України необхідно віднести на його ж рахунок.

Керуючись ст.ст. 374-375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства "Акцент-Банк" адвоката Омельченка Євгена Володимировича залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 11 листопада 2024 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: Н.М. Ковальчук

С.С. Шимків