Справа № 639/863/25
Провадження № 2-з/639/1/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2025 року Жовтневий районний суд м. Харкова у складі головуючого судді Труханович В.В. розглянувши в порядку письмового провадження заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі № 639/863/25 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Мірошниченко Тетяна Петрівна про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2025 року позивач ОСОБА_1 , в особі свого представника ОСОБА_4 , звернувся до Жовтневого районного суду м. Харкова з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Мірошниченко Тетяна Петрівна про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, в якій просив суд: визнати недійсною заяву ОСОБА_2 про відмову від 1/2 частки спадщини за законом від прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_5 , 1953 року народження, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом від 12.04.2023, видані на ім?я ОСОБА_3 , скасувати рішення приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Мірошниченко Тетяни Петрівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

В обґрунтування заяви представник позивача посилається на те, що ОСОБА_1 стало відомо, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько ОСОБА_2 - ОСОБА_5 , 1953 року народження, в зв`язку з чим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, Мірошниченко Т.П. відкрито спадкову справу №30/2022.

12.04.2023 приватним нотаріусом Мірошниченко Т.П. на підставі ст. 1261 Цивільного кодексу України видано дружині спадкодавця ОСОБА_3 , що є рідною матір`ю Відповідача-1 у цій справі, з урахуванням 1/2 частки, від якої відмовився син спадкодавця ОСОБА_2 , свідоцтва про право на спадщину за законом від 12.04.2023 на спадкове майно.

Зазначила, що ОСОБА_2 відмовився від спадщини у вигляді 1/2 частки вищевказаного спадкового майна на користь своєї матері, ОСОБА_3 , ймовірно з метою не допустити звернення стягнення на відповідну частку під час виконання судового рішення про стягнення з нього заборгованості (постанова Харківського апеляційного суду від 14.11.2019 р. у справі №639/6777/18, виконавче провадження №60948770 від 09.01.2020 р., сума боргу перед ОСОБА_1 складає 2 712 524,96 грн.), що свідчить про недобросовісну поведінку ОСОБА_2 щодо відмови від своєї частки у спадковому майні на користь близького родича, а саме рідної матері Відповідача-2, що ймовірно вчинено з метою недопущення звернення стягнення в рамках примусового виконання вищезазначеного рішення суду про стягнення заборгованості на користь позивача. У зв`язку з цим у позивача є об`єктивні побоювання про неможливість задоволення його кредиторських вимог за рахунок спадкового майна, оскільки є потенційний та реальний ризик подальшого відчуження даного майна зі сторони матері відповідача-1 - ОСОБА_3 (Відповідач-2), що входило до спадкової маси після смерті рідного батька відповідача-1 ОСОБА_5 .

Отже, невжиття заходів забезпечення може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист прав позивача за захистом яких він звернувся до суду.

Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст.153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Тобто забезпечення позову - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача. Метою забезпечення позову, є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Отже, саме вжиття судом заходів забезпечення позову сприяє гарантуванню відновлення порушених прав позивача в разі задоволення позову та виконання постановленого рішення, що повністю відповідає зазначеним вище вимогам Європейського суду.

Процесуальні підстави для застосування заходів забезпечення позову визначає стаття 149 Цивільного процесуального кодексу України.

Згідно з ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

З аналізу положень статті 149 Цивільного процесуального кодексу України вбачається, що нею передбачено можливість забезпечення позову не лише у разі, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити виконання рішення суду, а також у разі, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду і ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

Тобто, за замістом частини 2 статті 149 Цивільного процесуального кодексу України у вирішенні питання щодо забезпечення позову слід також враховувати за захистом якого порушеного чи оспорюваного права або інтересу звернувся позивач, не обмежуючись лише неможливістю виконання рішення суду та позовними вимогами.

Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути ухвалено тільки відповідно до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

Системний аналіз положень статей 149 та 150 Цивільного процесуального кодексу України дає підстави дійти висновку, що під час вирішення питання про необхідність задоволення чи відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову, суди розглядають вказані заяви з застосуванням судового розсуду.

Судовий розсуд - це передбачене законодавством право суду, яке реалізується за правилами передбаченими Цивільним процесуальним кодексом України та іншими нормативно-правовими актами, що надає йому можливість під час прийняття судового рішення (вчинення процесуальної дії) обрати з декількох варіантів рішення (дії), встановлених законом, чи визначених на його основі судом (повністю або частково за змістом та/чи обсягом), найбільш оптимальний в правових і фактичних умовах розгляду та вирішення конкретної справи, з метою забезпечення верховенства права, справедливості та ефективного поновлення порушених прав та інтересів учасників судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересів), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Виконання рішення у даному випадку слід розуміти не лише як стадію, яка має місце у судових рішеннях про присудження (та яка передбачає можливість застосування заходів державного примусу), але і більш широкому значенні, як таке правове положення сторін, за яких судом вирішено спір шляхом усунення невизначеності у правовідносинах між сторонами, зокрема, шляхом визнання права або його відсутності, та судом здійснено ефективний захист порушених прав, який в тому числі полягає у запобіганні подальшому порушенню прав та необхідності застосовувати додаткові заходи захисту.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 4 постанови від 22 грудня 2006 року № 9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову", розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Так, як вбачається з матеріалів позовної заяви, позивач ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Харкова з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Мірошниченко Тетяна Петрівна про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину.

Предметом даного спору є: визнання недійсною заяву ОСОБА_2 про відмову від 1/2 частки спадщини за законом від прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_5 , 1953 року народження, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом від 12.04.2023, видані на ім?я ОСОБА_3 , скасувати рішення приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Мірошниченко Тетяни Петрівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Як зазначає представник позивача, що 12.04.2023 приватним нотаріусом Мірошниченко Т.П. на підставі ст. 1261 Цивільного кодексу України видано відповідачу ОСОБА_3 , з урахуванням 1/2 частки, від якої відмовився відповідач ОСОБА_2 , свідоцтва про право на спадщину за законом від 12.04.2023 на спадкове майно.

Дійсно, матеріали заяви свідчать, що вказане майно (спадщина) належить на праві власності відповідачу ОСОБА_3 .

Також представник позивача повідомила, що відповідач ОСОБА_2 відмовився від частки спадкового майна з метою не допустити звернення стягнення на відповідну частку під час виконання судового рішення про стягнення з нього заборгованості (постанова Харківського апеляційного суду від 14.11.2019 р. у справі №639/6777/18, виконавче провадження №60948770 від 09.01.2020 р., сума боргу перед ОСОБА_1 складає 2 712 524,96 грн.), що ймовірно вчинено з метою недопущення звернення стягнення в рамках примусового виконання вищезазначеного рішення суду про стягнення заборгованості на користь позивача.

Як вбачається з матеріалів позовної заяви, 09.01.2020 приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Цимбалом С.В. відкрито виконавче провадження №60948770 на підставі виконавчого листа виданого Жовтневим районним судом м. Харкова 02.12.2019, яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики від 18.10.2017 у розмірі 2 712 524,96.

Як зазначає представник позивача, незастосування заходів забезпечення позову може призвести в майбутньому до суттєвого порушення прав та законних інтересів позивача щодо його кредиторських вимог за рахунок спадкового майна, оскільки є потенційний та реальний ризик подальшого відчуження даного майна зі сторони матері ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , що входило до спадкової маси після смерті рідного батька ОСОБА_5 .

Частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що дійсно, зважаючи на предмет позовних вимог, які заявлені позивачем, існує ризик того, що відповідач ОСОБА_3 , можливо, буде діяти недобросовісно та відчужить належне їй майно, а отже, невжиття заходів забезпечення позову щодо вказаного майна призведе до порушення прав позивача у разі задоволення позову та виключить можливість ефективного виконання судового рішення..

З метою забезпечення позову суд вважає за необхідне вжити заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача ОСОБА_3 , на користь якої відповідач ОСОБА_2 відмовився від частки спадкового майна, та який має заборгованість перед позивачем, та щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

В постанові Верховного Суду від 19 лютого 2021 року у справі № 643/12369/19 (провадження № 61-21685св19) викладено наступний висновок: арешт майна - це накладення заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна. Заборона на відчуження об`єкта нерухомого майна це перешкода у вільному розпорядженню майном.

Також, Верховний Суд зауважує, що враховуючи мету застосування заходів забезпечення позову, їх вжиття щодо нерухомого майна не вимагає обмеження в користуванні ним, оскільки для найменшого порушення інтересів відповідача та збереження нерухомого майна обґрунтованою може бути визнана лише заборона відчуження такого нерухомого майна без позбавлення відповідача та інших осіб права користування ним.

Верховний Суд звертає увагу, що арешт майна і заборона на відчуження майна є самостійними видами (способами) забезпечення позову, обидва способи за правовою сутністю обмежують право відповідача розпоряджатися спірним майном, але вони є різними для виконання ухвали про забезпечення позову, тому суттєвого значення у виборі їх застосування немає для вирішення справи та способу забезпечення позову.

З урахуванням підстав та змісту позову, надавши оцінку відповідності виду забезпечення позову позовним вимогам, балансу інтересам сторін, суд вважає, що вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони відчуження нерухомого майна буде достатнім для забезпечення виконання можливого рішення суду у даній справі, а тому підстав для застосування іншого вказаного у заяві засобу забезпечення позову суд не вбачає.

Крім того, забезпечення позову у виді заборони відчуження нерухомого майна не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, прав та інтересів інших учасників справи, оскільки майно фактично зберігається в користуванні власника, а обмежується лише можливість розпорядитися ним.

Такі заходи забезпечення позову є необхідними та співмірними із заявленими вимогами та забезпечать поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача в разі задоволення позову.

За таких обставин, заява ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі № 639/863/25 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Мірошниченко Тетяна Петрівна про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину підлягає частковому задоволенню .

На підставі викладеного та керуючись ст. 149, 150, 153, 159 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі № 639/863/25 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Мірошниченко Тетяна Петрівна про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину задовольнити частково.

Заборонити відчуження нерухомого майно:

-житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 120, що належить на праві власності ОСОБА_3 ;

-земельна ділянка, площею 0,0730 га, кадастровий номер :08:012:0005, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, що належить на праві власності ОСОБА_3 ;

-житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 29, що належить на праві власності ОСОБА_3 ;

-земельна ділянка, площею 0,114 га, кадастровий номер :01:001:0404, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 ,

-реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 29, що належить на праві власності ОСОБА_3 ;

-земельна ділянка, площею 0,2179 га, кадастровий номер :01:001:0405, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, склад угідь: рілля площею 0,2179 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 29, що належить на праві власності ОСОБА_3 ;

-земельна ділянка, площею 2,5889 га, кадастровий номер :05:003:0347, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована за адресою: Сумська область, Лебединський район, Московсько-Бобрицька сільська рада, склад угідь: рілля площею 2,5889 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 29, що належить на праві власності ОСОБА_3 ;

-земельна ділянка, площею 2,5889 га, кадастровий номер :05:003:0095, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована за адресою: Сумська область, Лебединський район, Московсько-Бобрицька сільська рада, склад угідь: рілля площею 2,5889 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 29, що належить на праві власності ОСОБА_3 ;

-земельна ділянка, площею 0,1744 га, кадастровий номер :05:003:0096, цільовепризначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована за адресою: Сумська область, Лебединський район, Московсько-Бобрицька сільська рада, склад угідь: пасовища площею 0,1744 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 29, що належить на праві власності ОСОБА_3 ;

-земельна ділянка, площею 0,5555 га, кадастровий номер :05:003:0346,

Цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована за адресою: Сумська область, Лебединський район, Московсько-Бобрицька сільська рада, склад угідь: сіножатні площею 0,5555 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 29, що належить на праві власності ОСОБА_3 ;

-земельна ділянка, площею 0,5554 га, кадастровий номер :06:001:0347,

цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована за адресою: Сумська область, Лебединський район, Московсько-Бобрицька сільська рада, склад угідь: сіножатні площею 0,5554 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 29, що належить на праві власності ОСОБА_3 ;

-земельна ділянка, площею 0,1720 га, кадастровий номер :06:001:0373,

цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована за адресою: Сумська область, Лебединський район, Московсько-Бобрицька сільська рада, склад угідь: пасовища площею 0,1720 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 29, що належить на праві власності ОСОБА_3 .

Ухвала підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження

Відповідно до ч. 2 ст. 261 ЦПК України ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання набирають законної сили з моменту їх підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складання повного тексту ухвали.

Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Повний текст ухвали складено 12.02.2025

Строк пред`явлення до виконання три роки.

Стягувач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_3 ;

Боржник: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_2 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Суддя В.В. Труханович