Номер провадження: 22-ц/813/1382/25
Справа № 493/305/24
Головуючий у першій інстанції Мясківська І.М.
Доповідач Дришлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.02.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М.,

при секретарі судового засідання Нечитайло А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою приватного підприємства Левчик в особі директора Шаповал Олександра Анатолійовича на ухвалу Балтського районного суду Одеської області від 22 квітня 2024 року про забезпечення позову по справі за позовом ОСОБА_1 до приватного підприємства Левчик, третя особа: Великодолинська селищна рада Одеського району Одеської області про визнання договору емфітевзису недійсним,

ВСТАНОВИВ:

21.02.2024 ОСОБА_1 звернулася до Балтського районного суду Одеської області із позовом до ПП «Левчик», за участю третьої особи Великодолинської селищної ради Одеського району Одеської області про визнання договорів емфітевзису недійсними (а.в.м. 1-3).

17.04.2024 представник позивача подав до суду заяву про забезпечення позову (а.в.м. 38-42).

Ухвалою Балтського районного суду Одеської області від 22.04.2024 заяву про забезпечення позову вирішено задовольнити частково. Заборонити ПП «Левчик» вчиняти дії, спрямовані на передачу у володіння та користування третім особам земельної ділянки площею 2,54 га, кадастровий номер :01:001:0119 та земельної ділянки площею 2,87 га, кадастровий номер :01:002:0601. Заборонити органам державної реєстрації прав на нерухоме майно, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, державним реєстраторам органів місцевого самоврядування, нотаріусам вчиняти реєстраційні дії щодо земельної ділянки площею 2,54 га, кадастровий номер :01:001:0119 та земельної ділянки площею 2,87 га, кадастровий номер :01:002:0601 (а.в.м. 43-45).

06.05.2024 на адресу апеляційного суду надійшла апеляційна скарга приватного підприємства «Левчик» в особі директора Шаповал Олександра Анатолійовича на ухвалу Балтського районного суду Одеської області від 22.04.2024. Апелянт просив оскаржувану ухвалу скасувати в частині задоволення заяви та в цій частині відмовити заявнику. В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилався на судову практику, за якою оскільки спір виник лише стосовно права на оренду земельної ділянки, то заборону державному реєстраторові у проведенні реєстраційних дій із земельною ділянкою необхідно обмежити лише забороною реєстрації права оренди на неї. На думку апелянта, вжитті по справі заходи забезпечення позову не відповідають критеріям розумності, обґрунтованості, порушують баланс інтересів сторін, є неспівмірними із заявленими позовними вимогами та не впливають на можливість виконання в майбутньому остаточного рішення суду по суті спору (а.в.м. 55-59).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 24.05.2024 відкрито апеляційне провадження (а.в.м. 67) та ухвалою від 05.08.2024 справу призначено до розгляду (а.в.м. 73) (головуюча суддя Стахова Н.В.).

У зв`язку зі звільненням у відставку з посади судді Одеського апеляційного суду ОСОБА_2 , згідно рішення Вищої ради правосуддя № 2518/0/15-24 від 20.08.2024, протоколом повторного автоматизованого розподілу справ між суддями від 04.09.2024 цивільну справу було розподілено колегії суддів під головуванням судді Дришлюка А.І.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 18.09.2024 справу було прийнято до провадження та призначено до розгляду.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 9, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці, тимчасово відряджені до Одеського апеляційного суду), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило затягування розгляду справи по незалежним від суду причинам.

Сторони в судове засідання не з`явились. Про дату, час та місце судового засідання повідомлялись належним чином.

Апеляційний суд зауважує, що апелянт як ініціатор процесу на даній стадії, зобов`язаний добросовісно користуватися процесуальними правами та отримувати інформацію про розгляд справи з відкритих джерел в мережі Інтернет. Крім того, апелянт є юридичною особою, що покладає обов`язок реєстрації в ЄСІТС в порядку ч. 6 ст. 14 ЦПК України, а тому повинен отримувати інформацію щодо розгляду справи, в тому числі про призначену дату судового засідання, в підсистемі Електронний суд.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши наявні матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Приймаючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції виходив з обґрунтованості доводів заявника про необхідність забезпечення позову шляхом заборони органам державної реєстрації прав на нерухоме майно, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, державним реєстраторам органів місцевого самоврядування, нотаріусам вчиняти реєстраційні дії щодо земельної ділянки площею 2,54 га, кадастровий номер :01:001:0119 та земельної ділянки площею 2,87 га, кадастровий номер :01:002:0601, так як невжиття таких заходів може призвести до унеможливлення виконання рішення суду.

Разом з тим, суд зазначив, що заборона користуватися спірною земельною ділянкою не тільки позбавляє підприємство на весь час вирішення спору використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору, але й перешкоджає здійсненню ним підприємницької діяльності, як юридичної особи, з якою був укладений договір оренди земельної ділянки, який на час постановлення оскаржуваної ухвали є чинним і презумпція правомірності якого у встановленому законом порядку не спростована, тому суд відмовив в задоволенні заяви в цій частині.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Предметом позову в даній справі є матеріально-правові вимоги позивача визнати недійсними договори емфітевзису від 10.05.2023 щодо належних позивачу на праві власності земельних ділянок площею 2,54 га, кадастровий номер :01:001:0119 та площею 2,87 га, кадастровий номер :01:002:0601.

З матеріалів справи вбачається, що рішеннями Балтського районного суду Одеської області від 26.05.2023 (справа № 493/1451/22) та 13.06.2023 (справа № 493/1523/22) задоволені позовні вимоги ТОВ «АГРОФІРМА ХЛІБНА НИВА» до ОСОБА_1 та ПП «Левчик» та визнано за ТОВ «АГРОФІРМА ХЛІБНА НИВА» право оренди на вище зазначені спірні земельні ділянки (а.в.м. 14-18,19-22). Разом з тим, як зазначає позивач та що вбачається з Інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ПП «Левчик» 10.05.2023, тобто впродовж розгляду справ № 493/1451/22 та № 493/1523/22 зареєстрував за собою право користування спірними земельними ділянками за договорами емфітевзису (а.в.м. 8- 13). Окрім цього, позивач посилається на здійснення відповідачем шахрайських дій щодо оформлення договорів стосовно спірних земельних ділянок та ймовірність вчинення відповідних дій відповідачем.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Забезпечення позову це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Точне і неухильне додержання судами України норм чинного законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову є необхідною умовою здійснення завдань цивільного судочинства, які полягають у справедливому, неупередженому та своєчасному розгляді й вирішенні цивільних справ і з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави

Пленум Верховного Суду України в своїй постанові «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22 грудня 2006 року, а саме п. 4 роз`яснив, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Інститут забезпечення позову, за своєю суттю, повинен слугувати гарантією для забезпечення виконання судового рішення, у випадку задоволення позову, в майбутньому та усунення можливих майбутніх перешкод його виконання. При цьому необхідно враховувати, що ухвалення відповідного рішення, серед іншого, повинно мати законну та виправдану мету. Вказане означає, що застосування відповідного заходу забезпечення позову має бути належним чином вмотивовано та підтверджено відповідними доказами.

Приймаючи ухвалу про задоволення вимог заявника та вжиття відповідних заходів забезпечення позову суд повинен повно та всебічно дослідити матеріали справи, встановити всі обставини, які мають значення для вирішення відповідного питання, навести обґрунтовані мотиви, які можуть свідчити про існування загрози невиконання або утруднення виконання рішення суду в майбутньому.

Відповідно до ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 12.02.2020 в справі №381/4019/18 зазначила, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, за обставинами даної справи позивач надав суду докази, які підтверджують наявність обґрунтованих сумнівів щодо існування перешкод, які можуть ускладнити виконання судового рішення за результатами розгляду справи, в тому числі ймовірного здійснення відповідачем таких перешкод (зокрема, реєстрація ПП «Левчик» договорів емфітевзису щодо спірних земельних ділянок впродовж розгляду справ про визнання недійсними договорів оренди щодо цих же земельних ділянок, укладених з ПП «Левчик»). Тому апеляційний суд відхиляє доводи апелянта.

При цьому, посилання апелянта на те, що остаточне рішення в даній справі не підлягатиме примусовому виконанню не мають правового значення для вирішення процесуального питання, оскільки спосіб виконання рішення по суті справи в майбутньому не пов`язаний з наявністю ймовірних перешкод його виконання.

Інші доводи апеляційної скарги, в тому числі посилання на судову практику, не впливають на правову кваліфікацію процесуального питання. При цьому, апеляційний суд зауважує, що Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain, серія А, №303-А, параграфи 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною.

Таким чином, оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження, апеляційний суд на підставі ст. 375 ЦПК України, залишає апеляційну скаргу без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу приватного підприємства Левчик в особі директора Шаповал Олександра Анатолійовича залишити без задоволення.

Ухвалу Балтського районного суду Одеської області від 22 квітня 2024 року про забезпечення позову залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк

М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік