Провадження № 2-о/161/136/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2025 року м. Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області у складі:

головуючого судді Антіпової Т.А.,

за участю секретаря судового засідання Семенової І.М.,

за участю заявника ОСОБА_1 ,

представника заявника адвоката Самолюка В.В.,

представника заінтересованої особи Кропиви Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку окремого провадження в залі суду цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Управління ДМС України у Волинській області про встановлення факту, що має юридичне значення,-

В С Т А Н О В И В :

23.12.2024 року ОСОБА_1 звернувся до Луцького міськрайонного суду Волинської області із заявою про встановлення юридичного факту, в якій просить суд встановити юридичний факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в неповнолітньому віці на території України станом на 24 серпня 1991 року та проживання в неповнолітньому віці в Україні станом на 13 листопада 1991 року.

В обґрунтування заяви зазначив, що він народився у м. Костянтинівка Донецької області УРСР 10 грудня 1990 року та проживав на території УРСР, а в подальшому на території України, з 10 грудня 1990 року по 24 квітня 1993 року. 24 квітня 1993 року його мати ОСОБА_2 звільнилась з роботи у радгоспі у Донецькій області та виїхала з ним, ОСОБА_1 , на територію російської федерації, де він і проживав фактично до 2017 року. Зазначає також про те, що паспорт громадянина України він не отримував, проте, відповідно до приписів п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» або п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство» є громадянином України.

20 листопада 2024 року він звернувся до Луцького відділу № 1 УДМС у Волинській області із заявою про встановлення належності до громадянства України, в обґрунтування якої посилався на те, що він проживав у визначений законом період на території УРСР, а в подальшому України, у зв`язку з чим просив встановити його належність до громадянства України, до даної заяви було долучено копію свідоцтва про народження.

Листом від 17 грудня 2024 року Луцький відділ № 1 УДМС у Волинській області повідомив заявника про те, що згідно п. 10 Порядку провадження за заявами і повідомленнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215 для встановлення відповідно до пунктів 1 та 2 частини першої статті 3 Закону належності до громадянства України особа, яка станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягла повноліття та проживала в Україні разом із батьками (одним із них) або іншим її законним представником, окрім заяв та копії свідоцтва про народження подає судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи в неповнолітньому віці в Україні станом на 24 серпня 1991 року або факту її проживання в неповнолітньому віці в Україністаном на 13 листопада 1991 року.

Отже, заявник таким чином мав намір підтвердити факт свого проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року, який необхідний йому для встановлення належності до громадянства України.

Посилається на те, що іншим способом, ніж звернення до суду, він не може підтвердити зазначені юридичні факти, оскільки в нього наявне лише свідоцтво про народження, відповідно до якого він народився на території УРСР ІНФОРМАЦІЯ_2 , яке видане 17 січня 1991 року. Окремо зазначив, щодо факту перебування його у громадянстві російської федерації, то 18 листопада 2021 року ним через генеральне консульство російської федерації у Львові було подано заяву про вихід з громадянства російської федерації. Окрім цього, посилається на те, що відповідно до позиції Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, висловленій у постанові від 25.03.2024 року у справі № 161/9609/22, то сама собою наявність у особи громадянства іншої держави не є підставою для відмови в задоволенні заяви про встановлення факту проживання такої особи на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року.

На підставі викладеного просить суд заяву задовольнити та встановити юридичний факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в неповнолітньому віці на території України станом на 24 серпня 1991 року та проживання в неповнолітньому віці в Україні станом на 13 листопада 1991 року.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 грудня 2024 року у вказаній справі було відкрито провадження та призначено її до судового розгляду в порядку окремого провадження у відкритому судовому засіданні (а. с. 28).

24.01.2025 року від Управління Державної міграційної служби України у Волинській області надійшли пояснення на заяву ОСОБА_1 , відповідно до змісту яких представник заінтересованої особи зазначає про те, що надані заявником документи не є безспірними, належними доказами підтвердження факту постійного (безперервного) його проживання на законних підставах на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року. Тому просили суд в задоволенні заяви відмовити в повному обсязі (а.с. 32-35).

В судовому засіданні заявник та його представник адвокат Самолюк В.В. вимоги заяви підтримали в повному обсязі з підстав, викладених в заяві. Заявник додатково пояснив, що він дійсно народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Костянтинівка Донецької області УРСР, де проживав разом із своїми батьками: батько ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженець м. Костянтинівка Донецької області, та матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Проживали вони в м. Костянтинівка Донецької області до квітня 1993 року, потім батьки посварилися та мати забрала його маленького і поїхала до російської федерації, де він разом із матір`ю проживав до 2017 року. В 2017 році він вирішив повернутись на Україну, оскільки тут жили його батько та бабуся. Приїхавши до України, у Волинську область, він зустрів жінку, з якою почав проживати у фактичних шлюбних відносинах. Так, ІНФОРМАЦІЯ_5 в м. Луцьку в нього народився син, ОСОБА_4 , про що Луцьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Волинській області видано свідоцтво про народження дитини. Зазначив, що з метою залишитись в Україні на законних підставах, звернувся в 2019 році до відділу міграційної служби із відповідною заявою, за наслідками розгляду якої було прийнято рішенням УДМС України у Волинській області від 19.12.2019 року про набуття громадянства України за територіальним походженням, відповідно до ч. 1 ст. 8 ЗУ «Про громадянство України», йому було видане тимчасове посвідчення громадянина України та він підписав зобов`язання щодо припинення іноземного громадянства. Так, на виконання даного зобов`язання ним було подано до Генерального консульства російської федерації в м. Львові заяву про вихід з громадянства російської федерації. Відповідно до довідки від 18.11.2021 року його повідомлено про те, що його заява прийнята до розгляду та зареєстрована за №270023346. Окрім цього, його було повідомлено про те, що термін розгляду даної заяви щодо громадянства до 6 місяців. Проте, згодом в Україні почалось повномасштабне вторгнення російської федерації, з огляду на що всі консульські установи виїхали з території України, отже він не мав жодної можливості з`ясувати наслідки розгляду його заяви щодо виходу з громадянства російської федерації. На початку 2022 року його викликали в УДМС у Волинській області та повідомили, що рішення про набуття ним громадянства України , відповідно до ч. 1 ст. 8 ЗУ «Про громадянство України», скасоване у зв`язку з невиконанням ним поданого зобов`язання про припинення іноземного громадянства. Пізніше, 20.11.2024 року він звернувся з заявою до Луцького відділу № 1 УДМС у Волинській області про встановлення належності до громадянства України на підставі п. 1 ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про громадянство України». Проте, листом від 17.12.2024 року № 0710-1505/0710.2-24, йому повідомлено про те, що для встановлення , відповідно до пунктів 1 та 2 частини першої статті 3 Закону належності до громадянства України особа, яка станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягла повноліття та проживала в Україні разом з батьками (одним із них) або іншим її законним представником, окрім заяв та копій свідоцтва про народження подає судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи в неповнолітньому віці на території України станом на 24 серпня 1991 року або факту її проживання в неповнолітньому віці на території України станом на 13 листопада 1991 року. Зазначає про те, що він має в Україні сім`ю, цивільну дружину та сина, в Україні народився та хоче і надалі жити в цій країні. Тому, просив суд задовольнити його заяву та встановити юридичний факт його постійного проживання в неповнолітньому віці на території України станом на 24 серпня 1991 року та проживання в неповнолітньому віці в Україні станом на 13 листопада 1991 року.

Представник заявника додатково зазначив, що заявник народився в грудні 1990 року та станом на 24 серпня 1991 року та на 13 листопада 1991 року він був ще маленькою дитиною і разом із своїми батьками проживав в м. Костянтинівка Донецької області. Підтвердити даний факт можуть свідки: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який є батьком заявника, та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , яка є рідною бабусею заявника та ті письмові докази, які додані до заяви про встановлення юридичного факту. Окрім цього послався на постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25.03.2024 року, відповідно до правового висновку якої вбачається, що сама собою наявність у особи громадянства іншої держави не є підставою для відмови в задоволенні заяви про встановлення факту проживання такої особи на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року; лише неподання до суду доказів зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство) особою, яка звертається із заявою про встановлення юридичного факту її проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, не є підставою для відмови у задоволенні заяви про встановлення факту, оскільки таке зобов`язання подається особою при зверненні до уповноваженого органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства, для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням (стаття 8 Закону). Суд на підставі поданих доказів лише з`ясовує можливість досягнення тієї мети, яку перед собою ставить заявник, у разі подання заяви про встановлення факту, що має юридичне значення. Питання про те, чи має юридичне значення той чи інший факт, із заявою про встановлення якого особа звернулася до суду, вирішується залежно від мети його встановлення. Отже, просив суд задовольнити заяву ОСОБА_1 в повному обсязі, оскільки метою звернення ОСОБА_1 до суду з даною заявою, є встановлення його належності до громадянства України.

Представник Державної міграційної служби України у Волинській області Кропива Т.О., підтримала доводи, викладені в письмових поясненнях на заяву, просила відмовити в задоволенні вимог ОСОБА_1 в повному обсязі за недоведеністю факту постійного (безперервного) проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , на законних підставах на території України станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року. Посилалась на те, що міграційною службою вже прийнято рішення стосовно ОСОБА_1 , а саме: було скасовано рішення про набуття громадянства України ОСОБА_1 , відповідно до ч. 1 ст. 8 ЗУ «Про громадянство України», у зв`язку із невиконанням поданого зобов`язання про припинення іноземного громадянства. А також, зазначають про те, що подані заявником докази не є безспірними, належними доказами підтвердження факту постійного (безперервного) його проживання на законних підставах на території України станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року. Наполягала на відмови в задоволенні заяви.

В судовому засіданні були також допитані свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_5 .

Так, свідок ОСОБА_5 , пояснила суду, що вона є рідною бабою заявника ОСОБА_1 та матір`ю ОСОБА_3 . Зазначила, що беззаперечно може підтвердити факт проживання її онука ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року та станом на 1 листопада 1991 року. Так, вона була прописана з 11.12.1981 року по 16.02.2005 року за адресою: АДРЕСА_1 . За цією ж адресою з ними проживав й її син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом із своєю дружиною ОСОБА_6 . ІНФОРМАЦІЯ_8 народився її онук ОСОБА_1 , і ще якийсь час вони проживали за вищевказаною адресою всі разом. Її син працював на заводі, де працювала і вона з чоловіком. Дружина сина ОСОБА_6 перебувала у відпустці по догляду за дитиною. Зазначила, що ані син, ані невістка не були прописані (зареєстровані) в їх квартирі. Пізніше, вона з чоловіком отримала кімнату в гуртожитку, куди й переїхали проживати її син з сім`єю: дружиною ОСОБА_6 та сином ОСОБА_7 . Тобто, в одній квартирі вони всі проживали десь до літа 1991 року, а влітку 1991 року вони переїхали в кімнату у гуртожитку, де проживали разом до квітня 1993 року (включно). На початку весни мати ОСОБА_8 пішла працювати до теплиць, але там довго не затрималась, і вже в квітні 1993 року розрахувалась з роботи, забрала ОСОБА_8 і поїхала до російської федерації, оскільки сама була родом з росії. Після цього, вони до України не повертались. І тільки в 2017 році ій стало відомо, що її онук ОСОБА_7 повернувся до України та проживає в м. Луцьку.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_3 , пояснив суду, що він є рідним батьком заявника ОСОБА_1 . Також пояснив, що він проходив службу та у зв`язку із цим перебував у відрядженні в селище Октябрське, там він познайомився з матір`ю ОСОБА_9 . В 1985 році вони з ОСОБА_6 одружились, а в 1989 році приїхали до м. Костянтинівка Донецької області, де і проживали разом до квітня 1993 року. Так, з 1989 року по літо 1991 року вони проживали разом із його батьками за адресою: АДРЕСА_1 . Там, ІНФОРМАЦІЯ_9 народився їх син ОСОБА_7 . Потім, влітку 1991 року вони переїхали до кімнати в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 , яку отримали його батьки, та проживали там разом до квітня 1993 року. Зазначив, що це був гуртожиток тресту механізації, де він працював крановиком. Зазначив, що поступово їх стосунки з дружиною погіршувались, в 1993 році дружина влаштувалась на роботу до теплиць, проте вже в квітні 1993 року вона звільнилась з роботи, забрала сина та поїхала до російської федерації, оскільки сама була з алтайського краю. Після того, як дружина поїхала, він повернувся до батьків на бульвар Космонавтів. В 1995 році вони з дружиною розлучились. Зазначив, що з 1991 року вони з дружиною були громадянами України та беззаперечно підтвердив той факт, що він із дружиною ОСОБА_6 та сином ОСОБА_7 станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року проживали в м. Костянтинівка Донецької області.

Заслухавши осіб, які беруть участь в розгляді справи, пояснення свідків, дослідивши письмові докази по справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи у їх сукупності і вирішення справи по суті, суд приходить до наступного висновку.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Аналогічні норми закону викладені і в ст. ст. 15, 16 ЦК України.

Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 на території УРСР у м. Костянтинівка Донецької області, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (а.с. 11). В графі «батько» зазначений ОСОБА_3 , національність «українець», в графі «мати» ОСОБА_2 , національність «росіянка».

Відповідно до відомостей з копії трудової книжки серії НОМЕР_2 , виданої на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , вбачається, що вона 02.02.1993 року була прийнята на роботу в тепличний комбінат тепличницею, відповідно до Наказу № 13-К від 01.02.1993 року; відповідно до Наказу № 51-К від 24.04.1993 року ОСОБА_2 була звільнена з роботи за власним бажанням за ст. 38 КЗпП (а.с. 16-17).

Як вбачається із копії довідки управління внутрішніх справ алтайського краю від 17.01.2000 року, набуття громадянства російської федерації, в графі «останнє громадянство» ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зазначено «Україна» (а.с. 18, 19).

Матеріалами справи також підтверджується, що в жовтні 2019 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , звернувся до УДМС України у Волинській області, та, на підставі рішення УДМС України у Волинській області від 19.12.2019 року він набув громадянство України за територіальним походженням на підставі ч. 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України» та був документований довідкою про реєстрацію особи громадянином України та тимчасовим посвідченням громадянина України (а.с. 44 зворотній бік).

31 січня 2020 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , одержав ідентифікаційний номер фізичної особи - платника податків (а. с. 25).

Окрім цього, ОСОБА_1 було підписано зобов`язання припинити іноземне громадянство (а.с. 44).

На виконання даного зобов`язання, заявник 18 листопада 2021 року звернувся до генерального консульства російської федерації у Львові із заявою про вихід із громадянства російської федерації. У довідці зазначено, що строк розгляду заяв становить шість місяців (а.с. 20).

Оскільки, заявник у встановлений термін не виконав взяті на себе зобов`язання та не повернув паспорт іноземної держави до уповноважених органів цієї держави, то рішенням УДМС у Волинській області від 01.02.2022 року було скасовано рішення про набуття громадянства України (а.с. 45).

20 листопада 2024 року ОСОБА_1 звернувся до УДМС України у Волинській області із заявою про встановлення факту належності до громадянства України на підставі п. 1 ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про громадянство України» (а.с. 7).

Листом від 17.12.2024 року № 0710-1505/0710.2-24, заявнику повідомлено про те, що для встановлення, відповідно до пунктів 1 та 2 частини першої статті 3 Закону належності до громадянства України особа, яка станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягла повноліття та проживала в Україні разом з батьками (одним із них) або іншим її законним представником, окрім заяв та копій свідоцтва про народження подає судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи в неповнолітньому віці на території України станом на 24 серпня 1991 року або факту її проживання в неповнолітньому віці на території України станом на 13 листопада 1991 року. Окрім цього зазначено про те, що за наявними обліками територіальних органів Державної міграційної служби України (крім ГУДМС України в АР Крим, УДМС України в м. Севастополь, та окремих територіальних підрозділів ГУДМС України в Донецькій області та УДМС України в Луганській області, які тимчасово не здійснюють свої повноваження і територіальних підрозділів ДМС, які знаходяться на територіях, де ведуться активні бойові дії), інформація про підтвердження факту проживання ОСОБА_1 разом з батьками на території України станом на 24.08.1991 року або 13.11.1991 року та, зокрема, за даним ВОМІРМП УПГПРЕ ГУДМС України в Донецькій області відсутня. Повідомлено про те, що згідно наданої УДМС у Волинській області інформації, ОСОБА_1 значиться як громадянин рф, якому рішенням УДМС у Волинській області від 01.02.2022 року, відповідно до ст. 21 ЗУ «Про громадянство України» скасовано рішення про набуття громадянства України за територіальним походженням, відповідно до ч. 1 ст. 8 ЗУ «Про громадянство України» у зв`язку із невиконанням поданого ним зобов`язання про припинення іноземного громадянства (а.с. 8-10).

У статті 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права; права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, що прямо передбачено у частині першій статті 8, статті 21, частині першій статті 24 Конституції України.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно із пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

До таких інших фактів, із якими пов`язано виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, законодавство віднесло факт, що породжує право особи на набуття громадянства України, зокрема - факт постійного проживання на території України.

Для встановлення факту, що має юридичне значення, метою якого є встановлення належності до громадянства України або набуття громадянства України, слід застосовувати Закон України «Про громадянство України» та Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень.

Факт постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону, у відповідності до яких громадянами України є громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

При застосуванні законодавства про громадянство слід відрізняти правові конструкції - набуття громадянства та встановлення належності до громадянства.

Підстави набуття громадянства України встановлено у статті 6 Закону про громадянство. Громадянство України набувається, зокрема, за територіальним походженням.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.

Відповідно до пунктів 7, 8, 10 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215,встановлення належності до громадянства України стосується:

а) громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року, в тому числі:

осіб, які за станом на 13 листопада 1991 року проходили строкову військову службу на території України і після її проходження залишилися проживати на території України;

осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або за станом на 13 листопада 1991 року відбували покарання в місцях позбавлення волі на території України та перебували у громадянстві колишнього СРСР і до набрання вироком суду законної сили постійно проживали відповідно на території УРСР або проживали на території України;

б) осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття і батьки яких належать до категорій, зазначених у підпункті "а" цього пункту;

в) осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття та виховувалися в державних дитячих закладах України.

Оформлення належності до громадянства України стосується осіб, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис "громадянин України", та дітей таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття.

Перевірка належності до громадянства України стосується осіб, які перебувають за кордоном і в яких відсутні документи, що підтверджують громадянство України, або якщо виникла необхідність перевірки факту перебування таких осіб у громадянстві України.

Для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає:

а) заяву про встановлення належності до громадянства України;

б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт);

в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.

Для встановлення відповідно до пунктів 1 та 2 частини першої статті 3 Закону належності до громадянства України особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягла повноліття та проживала в Україні разом із батьками (одним із них) або іншим її законним представником, подає:

а) заяву про встановлення належності до громадянства України;

б) копію свідоцтва про народження;

в) один із таких документів:

- довідку, що підтверджує факт постійного проживання особи в неповнолітньому віці на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факт її проживання в неповнолітньому віці в Україні за станом на 13 листопада 1991 року;

- довідку, що підтверджує факт постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника, з якими особа в неповнолітньому віці постійно проживала, або факт їх проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року;

- документ, що підтверджує факт перебування особи в неповнолітньому віці на вихованні у державному дитячому закладі України за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року;

- копії паспортів батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника - громадян колишнього СРСР з відміткою про прописку, що підтверджує факт їх постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факт їх проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року. У разі відсутності у батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про те, що за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року ця особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР і відповідно постійно проживала, проживала на території України (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт);

- судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи в неповнолітньому віці на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факту її проживання в неповнолітньому віці в Україні за станом на 13 листопада 1991 року;

- судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року батьків (одного з них) особи або іншого законного представника, з яким особа в неповнолітньому віці постійно проживала на території України, або факту їх проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року.

Якщо документи про встановлення належності до громадянства України подає особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року була неповнолітньою та проживала в Україні не з батьками (одним із них), а з іншим законним представником, подається також копія документа про встановлення опіки чи піклування.

З наведеного слідує, що якщо метою особи, яка звертається до суду для встановлення юридичного факту, є встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту1, 2 статті 3 Закону України «Про громадянство України», предметом судового розгляду може бути заява такої особи про встановлення факту її проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року.

У разі коли метою особи, яка звертається до суду для встановлення юридичного факту, є оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням, предметом судового розгляду може бути заява такої особи про встановлення факту її проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Встановлення юридичного факту проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року не має юридичного значення у такому випадку.

Зазначене також узгоджується із висновком Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеним у постанові від 25 березня 2024 року у справі № 161/9609/22.

Зі змісту заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, відомо, що заявник з метою встановлення належності до громадянства України, звернувся до суду та просив встановити факт його постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) та на момент набрання чинності ЗУ «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).

З огляду на те, що інший спосіб, ніж звернення до суду із заявою про встановлення юридичного факту проживання особи на території України для встановлення належності до громадянства України, не передбачено, заявник правильно звернувся до суду для встановлення такого факту.

На підтвердження своїх вимог заявник надав до суду, зокрема, свідоцтво про народження, копію трудової книжки матері, копію паспорта батька заявника, з якої вбачається, що останній є громадянином України, копію довідку про набуття громадянства російської федерації матір`ю заявника ОСОБА_2 , відповідно до якої її попереднє громадянство зазначено «Україна».

Окрім цього, поясненнями свідків, наданих в судовому засіданні під присягою, також беззаперечно підтверджено факт проживання малолітнього ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року.

Зазначеними доказами підтверджується факт, що станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року ОСОБА_1 проживав на території України разом із своїми батьками.

Що стосується позиції представника УДМС України у Волинській області про те, що ОСОБА_1 є громадянином російської федерації і не відмовився від громадянства (не виконав взяті зобов`язання), а тому не може претендувати на набуття громадянства України не можуть бути підставою для відмови в задоволенні заяви про встановлення факту, оскільки сама собою наявність у особи громадянства іншої держави не є підставою для відмови в задоволенні заяви про встановлення факту проживання такої особи на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року.

Лише неподання до суду доказів зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство) особою, яка звертається із заявою про встановлення юридичного факту її проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року, не є підставою для відмови у задоволенні заяви про встановлення факту, оскільки таке зобов`язання подається особою при зверненні до уповноваженого органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства, для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням (стаття 8 Закону). Суд на підставі поданих доказів лише з`ясовує можливість досягнення тієї мети, яку перед собою ставить заявник, у разі подання заяви про встановлення факту, що має юридичне значення (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року у справі № 161/9609/22).

Відповідно до статті 4 Європейської конвенції про громадянство, ратифікованої Законом України № 163-V ( 163-16 ) від 20 вересня 2006 року, кожна особа має право на громадянство.

Статтею 5 Європейської конвенції про громадянство встановлено, що правила держави-учасниці, які стосуються громадянства, не повинні містити розрізнень або допускати практику, що призводять до дискримінації за ознакою статі, релігії, раси, кольору шкіри, національного чи етнічного походження. Кожна держава-учасниця керується принципом заборони дискримінації своїх громадян незалежно від того, чи вони є громадянами за народженням, чи набули свого громадянства пізніше.

Більше того, суд враховує пояснення ОСОБА_1 про те, що він дійсно має паспорт громадянина російської федерації, разом з тим жодного відношення до країни агресора немає; народився на території України; проживає в фактичних шлюбних відносинах з громадянкою України, має сина, 2018 року народження, з березня 2022 року по теперішній час на добровільних, волонтерських засадах допомагає здійснювати ремонті роботи транспортних засобів для військовослужбовців НОМЕР_3 окремої бригади морської піхоти імені контрадмірала ОСОБА_10 , в/ч НОМЕР_4 , ідентифікує себе як українець та бажає набути громадянство України.

Також судом враховано, що ОСОБА_1 було подано заяву про припинення громадянства рф, проте, з незалежних від нього обставин (початок повномасштабного вторгнення рф), а також терміни розгляду його заяви (6 місяців), не довів дану процедуру до логічного завершення. Так, він фактично виконав свої зобов`язання щодо виходу з громадянства іншої країни, проте, у нього, як і у інших громадян, які не встигли до початку повномасштабного вторгнення вийти з громадянства рф, ситуація складається так, що вийти з попереднього громадянства вони не можуть. Представницькі органи цих держав в Україні не працюють, поїздка до цих держав неможлива та небезпечна, подача заяви про вихід через треті країни недоступна через юридичні та економічні перешкоди, а консульства цих країн на будь-які заяви громадян відповідей не надають, тому встановлення факту постійного проживання на території України станом на момент проголошення незалежності України 24 серпня 1991 року та станом на набрання чинності ЗУ «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року), є фактично єдиним способом реалізації права ОСОБА_1 для встановлення належності до громадянства України.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи те, що підтвердити вищевказаний факт у позасудовому порядку, неможливо, суд дійшов висновку, що заяву належить задовольнити, оскільки встановлення факту породить для заявника конкретні юридичні наслідки та іншого шляху для підтвердження даного факту не існує.

Відповідно до ч. 7 ст. 294 ЦПК України судові витрати не відшкодовуються.

Керуючись статтями 4, 77-84, 211, 223, 247, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 315, 319 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання на території України - задовольнити.

Встановити юридичний факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в неповнолітньому віці на території України станом на 24 серпня 1991 року та проживання в неповнолітньому віці в Україні станом на 13 листопада 1991 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, в разі проголошення вступної та резолютивної частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст судового рішення складено 17 лютого 2025 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області Т.А. Антіпова