Справа № 466/466/24 Головуючий у 1 інстанції: Ковальчук О.І.
Провадження № 22-ц/811/3668/24 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 06 листопада 2024 року, -

ВСТАНОВИВ:

у січні 2024 року Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго» є суб`єктом господарювання з постачання споживачам теплової енергії, відтак є виконавцем послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, якими користується ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 . З 01 грудня 2021 року між ним та відповідачем виникли нові договірні відносини, врегульовані індивідуальним договором про надання послуги з постачання теплової енергії, що є публічним договором-приєднання, текст якого розміщено на сайті Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго». Факт приєднання споживача до умов договору підтверджує вчинення нею дій, спрямованих на укладення договору, а саме, надання підписаної заяви-приєднання, сплата рахунка за надану послугу, факт отримання послуги тощо. Споживач послуг зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідач не в повному обсязі сплачувала за спожиті комунальні послуги, внаслідок чого за період з 01 грудня 2016 року до 31 жовтня 2023 року у неї виникла заборгованість з централізованого опалення та постачання теплової енергії в розмірі 25 236.06 грн. Зазначає, що уже зверталося до суду із заявами про видачу судових наказів про стягнення з відповідача заборгованості, однак ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 11 жовтня 2019 року у справі №466/6864/19 скасовано судовий наказ про стягнення заборгованості за період з 01 жовтня 2016 року до 30 червня 2019 року, а ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 16 лютого 2023 року у справі № 466/11565/21 скасовано судовий наказ про стягнення заборгованості за період з 01 липня 2019 року до 30 вересня 2021 року.

З наведених підстав просить стягнути з ОСОБА_1 на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» 25236.06 грн. заборгованості за спожиті послуги з централізованого опалення та постачання теплової енергії.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 06 листопада 2024 року позов Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» заборгованість за період з 01 лютого 2017 року по 31 жовтня 2023 року за послуги з централізованого опалення в розмірі 3762.94 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено у зв`язку із спливом строку позовної давності.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» 400.21 грн.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог оскаржило Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго», в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго» звернулося з позовними вимогами в межах строку позовної давності, оскільки звернення до суду із заявою про видачу судового наказу є підставою для переривання строку позовної давності. Оскільки ним вчинялися активні дії щодо стягнення заборгованості з відповідача, відсутні підстави стверджувати про пропуск строку позовної давності. В оскаржуваному рішенні суду застосовано правові висновки Верховного Суду викладені у справах, що не є релевантними до даної справи, оскільки справи № 523/10225/15-ц та №640/2704/16-ц стосуються питання переривання строку позовної давності пред`явленням позову до інших відповідачів, а у справі № 712/8916/17-ц заявнику було відмовлено у видачі судового наказу. Зазначає, що відповідач вносила оплату за спожиті послуги, а строк позовної давності переривається вчиненням особою дій, що свідчать про визнання нею боргу. З наведених підстав просить рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 09 грудня 2024 року про відкриття апеляційного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 06 листопада 2024 року ухвалено розглядати без повідомлення учасників справи відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Розгляд апеляційної скарги Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 06 листопада 2024 року призначено на 16 год. 00 хв. 10 лютого 2025 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Частиною 4 ст. 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Оскільки текст постанови складено 11 лютого 2025 року, то незважаючи на те, що судове засідання призначене на 10 лютого 2025 року, датою ухвалення постанови є саме 11 лютого 2025 року.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» щодо стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення в розмірі 21473.12 грн. за період з 01 грудня 2016 року по 31 січня 2017 року, суд першої інстанції виходив з того, що позивач пропустив строк позовної давності, про що заявлено відповідачем.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV, чинним на момент виникнення спірних правовідносин.

Стаття 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV визначає перелік комунальних послуг.

До комунальних послуг відносяться, зокрема централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо (п. 1 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 20 «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Статтею 67 ЖК України передбачено, що плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 , зареєстрована та проживає у вищезазначеній квартирі, що підтверджується довідкою з місця проживання про склад сім`ї і реєстрації № 1 від 26 грудня 2023 року, виданою ЛМКП «Львівтеплоенерго».

Для здійснення оплати за надані послуги з централізованого опалення відкритий особовий рахунок № НОМЕР_1 .

30 серпня 2019 року Шевченківським районним судом м. Львова видано судовий наказ № 466/6864/19, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» заборгованість за послуги з централізованого опалення на загальну суму 31689.14 грн., з яких: 24 445,81 грн. заборгованість за послуги з централізованого опалення за період з 01.10.2016 по 30.06.2019, інфляційні витрати в розмірі 5 502,22 грн. та 3% річних в розмірі 1 741,11 грн.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 11 жовтня 2019 року судовий наказ від 30 серпня 2019 року, виданий Шевченківським районним судом м. Львова за заявою ЛМКП «Львівтеплоенерго» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за послуги централізованого опалення на загальну суму 31 689,14 грн. скасовано. Роз`яснено стягувачу ЛМКП «Львівтеплоенерго» його право звернутися до суду із вказаними у заяві про видачу судового наказу вимогами в порядку спрощеного позовного провадження.

02 грудня 2021 року Шевченківським районним судом м. Львова видано судовий наказ № 466/11565/21, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» заборгованість за послуги з централізованого опалення у розмірі 4 588,51 грн. за період з 01.07.2019 по 30.09.2021.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору (п. 1 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV).

Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IVвиконавець зобов`язаний, підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Отже, обов`язок по укладанню договору про надання житлово-комунальних послуг покладено законодавцем як на споживача, так і на виконавця.

Відповідно до пункту 8 Правил надання послуг із централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року №630, послуги надаються споживачеві згідно із договором, що оформлюється на основі типового договору про надання послуг із централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

Договір про надання послуг із централізованого опалення між позивачем та відповідачами не укладався, однак правовідносини, які виникли, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги», чинним на момент надання житлово-комунальних послуг, та Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 344/10719/16-ц.

Актом про включення системи теплопостачання від 11 жовтня 2016 року підтверджується надання ЛМКП «Львівтеплоенерго» послуг з централізованого опалення в опалювальному сезоні 2016/2017, в тому числі і мешканцям будинку АДРЕСА_3 .

Обгрунтовуючи позовні вимоги, Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго» надало розрахунок заборгованості відповідачів за надані послуги з централізованого опалення за період з 01 грудня 2016 року по 31 жовтня 2023 року, з якої вбачається, що загальна сума заборгованості складає 25236.06 грн. (а.с. 13-14).

Як вбачається із матеріалів справи Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги 05 січня 2024 року, при цьому позивач просив стягнути заборгованість за надані послуги з централізованого опалення за період з 01 грудня 2016 року по 31 жовтня 2023 року в сумі 25236.06 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Заперечуючи щодо задоволення позовних вимог, представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 подав заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності.

Законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності, відтак заява про її застосування може бути викладена у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання, письмового чи усного.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 09 квітня 2019 року у справі № 912/1104/18 та від 20 вересня 2019 року у справі № 904/4342/18.

Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Оскільки Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго» звернулося до суду з позовом у січні 2024 року, відповідач звернувся до суду із заявою про застосування наслідків спливу позовної давності, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у стягненні з відповідача на користь позивача заборгованості за період з 01 грудня 2016 року по 31 січня 2017 року, оскільки такі вимоги заявлені з пропуском строку позовної давності, а позивачем не наведено поважних причин для його поновлення.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач вчасно звернувся до суду за захистом своїх прав, оскільки, звертаючись із заявами про видачу судового наказу, перервав строк позовної давності, що, на думку апелянта, не позбавляє його права на звернення до суду протягом трирічного строку після скасування судового наказу для стягнення заборгованості за період до переривання строку позовної давності, не заслуговують на увагу, оскільки звернення із заявою про видачу судового наказу не перериває строк позовної давності за заявленою вимогою чи її частиною.

Переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції й інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі. Новий перебіг позовної давності (після його переривання) починається наступного дня після пред`явлення позову.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17.

Покликання апелянта на те, що перебіг строку позовної давності, крім звернення до суду із заявою про видачу судового наказу, переривало також вчинення відповідачем дій, що, на його думку, свідчать про визнання ОСОБА_1 боргу, а саме, внесення коштів на погашення заборгованості, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 27 квітня 2020 року у справі № 3-269гс16.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо є докази, що підтверджують факт такого переривання.

При цьому тлумачення статті 264 ЦК України свідчить, що переривання позовної давності можливе виключно в межах самої позовної давності.

Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 01 червня 2022 року у справі № 686/23170/19 та від 01 червня 2022 року у справі 686/23170/19.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що ОСОБА_1 вносила кошти на оплату житлово-комунальних послуг у лютому 2018 року, травні 2018 року-липні 2019 року, вересні-грудні 2019 року, лютому-березні, червні-липні, вересні-жовтні 2020 року, грудні 202 року-січні 2021 року, березні-квітні, липні-серпні, жовтні, грудні 2021 року, у лютому-червні, серпні-вересні, листопаді-грудні 2022 року, січні-травні, липні-жовтні 2023 року.

Однак, починаючи з лютого 2018 року в межах строку позовної давності, тобто до січня 2020 року, ОСОБА_1 сплачувала кошти за надані послуги з центрального опалення в межах місячних нарахувань, що не свідчить про визнання нею заборгованості за попередній період.

Крім того, позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що зазначені суми коштів вносилися на погашення заборгованості за попередній період, а не на оплату поточних платежів.

Разом з тим, у червні 2020 року ОСОБА_1 сплатила 534.10 грн. за наданні послуги з центрального опалення, що перевищує розмір нарахувань за травень 2020 року та свідчить про визнання нею боргу за попередній період.

Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги про те, що перебіг позовної давності перервався вчиненням ОСОБА_1 дій, що свідчить про визнання нею боргу за період з грудня 2016 року до січня 2017 року, є безпідставними, оскільки оплата сум за опалення, які перевищують щомісячні платежі, відбулася саме у червні у 2020 року, тобто після спливу строку позовної давності, а переривання перебігу позовної давності у розумінні статті 264 ЦК України можливе лише у межах строку позовної давності, а не після його спливу.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суд першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatismutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 06 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення постанови.

Постанова складена 11.02.2025 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк