Справа №461/9858/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2025 року м. Львів

Галицький районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді Мироненко Л.Д.

при секретарі судових засідань Курилюк А.І.,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна,-

В С Т А Н О В И В:

Позовні вимоги.

У грудні 2024 року позивач звернулась до Галицького районного суду м. Львова із вказаним позовом.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 04 жовтня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір довічного утримання. На підставі вказаного договору за ОСОБА_1 , зареєстровано право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , натомість остання зобов`язувалася утримувати та доглядати за ОСОБА_3 довічно.

У квітні 2021 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив розірвати договір довічного утримання. Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 20.07.2022 року у задоволенні вказаного позову було відмовлено. Постановою Львівського апеляційного суду від 27.06.2023р. за наслідками розгляду апеляційної скарги ОСОБА_3 рішення Галицького районного суду м. Львова від 20.07.2022 року скасовано, ухвалено нову постанову, якою позов ОСОБА_3 задоволено та Розірвано договір довічного утримання. Скасовано державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 та скасовано заборону відчуження майна з квартири АДРЕСА_2 за договором довічного утримання.

01 серпня 2023 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір дарування, на підставі якого за ОСОБА_2 , зареєстровано право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

Разом з тим, постановою Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27.11.2024року постанову Львівського апеляційного суду від 27.06.2023р. скасовано та залишено в силі рішення Галицького районного суду м. Львова від 20.07.2022 року.

Позивач вказує, що оскільки, за час розгляду касаційної скарги, ОСОБА_3 було відчужено на користь ОСОБА_2 спірне майно, а саме об`єкт нерухомого майна (квартиру) за адресою: АДРЕСА_1 , вона змушена звертатись до суду для захисту своїх порушених майнових прав та інтересів, шляхом витребування вказаного об`єкта нерухомого майна (квартири) з володіння ОСОБА_3 .

Рух справи в суді.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 10.12.2024 року було задоволено заяву представника заявника ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_1 про забезпечення позову до його пред`явлення. Накладено арешт на об`єкт нерухомого майна (квартиру) за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 . Заборонено вчинення реєстраційних дій у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо об`єкта нерухомого майна (квартири) за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 16.12.2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна було залишено без руху та надано час для усунення зазначених в ухвалі недоліків.

18.12.2024 року до суду від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою Галицького районного суду від 20.12.2024 року у справі відкрито провадження та вирішено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження.

Позиція сторін по справі.

Представник позивача в підготовче судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав.

Відповідач в підготовче судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги визнав повністю. Разом з тим, просив суд зменшити заявлений позивачем розмір витрат на професійну правову допомогу.

Встановлені судом фактичні обставини справи.

Суд, у порядку загального позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов такого висновку.

Судом встановлено, що 04 жовтня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір довічного утримання, посвідчений державними нотаріусом П`ятої Львівської державної нотаріальної контори Ясинською Н. М. та зареєстрований в спадковому реєстрі за № 2107.

Відповідно до пункту 1 цього договору ОСОБА_3 передає у власність ОСОБА_1 належну йому на праві власності квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , взамін ОСОБА_1 зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та доглядом довічно.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 20.07.2022 року у справі №461/3295/21 в позові ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання договору довічного утримання відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного суду від 27.06.2023р. у справі №461/3295/21 за наслідками розгляду апеляційної скарги ОСОБА_3 рішення Галицького районного суду м. Львова від 20.07.2022 року скасовано, ухвалено нову постанову, якою позов ОСОБА_3 задоволено. Розірвано договір довічного утримання, укладений 04 жовтня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений державним нотаріусом П`ятої державної нотаріальної контори Ясинською Н. М., номер 2107. Скасовано державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 та скасовано заборону відчуження майна з квартири АДРЕСА_2 за договором довічного утримання.

01 серпня 2023 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір дарування, посвідчений державним нотаріусом П`ятої державної нотаріальної контори Ясинською Н.М., номер 1-452., що підтверджується Інформаційною довідкою №406480271 від 03.12.2024р. На підставі вказаного договору за ОСОБА_2 , зареєстровано право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть Серія НОМЕР_1 від 09.08.2023р.

Постановою Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27.11.2024р. у справі №461/3295/21 за наслідками розгляду касаційної скарги ОСОБА_1 на Постанову Львівського апеляційного суду від 27.06.2023р., касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, Постанову Львівського апеляційного суду від 27.06.2023р. скасовано та залишено в силі рішення Галицького районного суду м. Львова від 20.07.2022 року.

Мотиви прийняття рішення судом

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.

Відповідно до ч. 4 ст. 200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу.

Згідно ч.ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Частиною першою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності згідно із частиною першою статті 321 ЦК України є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений його права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу (стаття 748 ЦК України).

За статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Згідно із частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Суд враховує правові позиції Верховного суду, викладені у постановах від 05 грудня 2018 року у справі №522/2110/15-4, та від 14 травня 2019 року у справі №522/7636/14-ц, відповідно до яких витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Частина перша статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про витребування майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Крім того, відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного суду, викладеного у постанові від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16, можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша - третя статті 388 ЦК України)».

За таких обставин, враховуючи, що майно ОСОБА_1 вибуло з її володіння на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, а також враховуючи

добровільність позиції відповідача про визнання позову, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна підлягає задоволенню.

Як вбачається з матеріалів позовної заяви, позивачем було сплачено судовий збір у сумі 12112 грн., а тому вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, відповідно до ст.141 ЦПК України.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу

Позивач у позовній заяві також просила стягнути з відповідача витрати на професійну правову допомогу. Зазначила, що орієнтовний розрахунок таких витрат складає 60000 грн. та те, що детальний опис наданих послуг буде подано до моменту проведення судових дебатів.

Вирішуючи питання про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить із диспозиції ч.1 ст.137 ЦПК України у відповідності до якої, витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до ч.3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Оскільки позивачем не було надано доказів понесення витрат на професійну правничу допомогу, в тому числі детального опису виконаних робіт, суд позбавлений можливості розглянути по суті питання про стягнення з відповідача таких витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд-

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна, - задовольнити повністю.

Витребувати з володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 об`єкт нерухомого майна (квартиру) за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в сумі 12112 грн.

Заходи забезпечення позову, вжиті за ухвалою Галицького районного суду міста Львова від 10.12.2024 року, шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_2 , та заборони вчинення реєстраційних дій у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо вказаної квартири,- продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного тексту повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги на рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2

Відповідач ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_4 РНОКПП НОМЕР_3

Суддя Мироненко Л.Д.