ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2025 року м. Чернівці Справа № 721/501/24

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Лисака І.Н.,

суддів: Литвинюк І.М., Перепелюк І.Б.,

секретар: Собчук І.Ю.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

при розгляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Путильського районного суду Чернівецької області від 19 грудня 2024 року, ухваленого під головуванням судді Стефанко У.Д., дата складання повного тексту незазначена,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Обґрунтовувала вимоги тим, що 15.11.2011 року між сторонами було зареєстровано шлюб виконавчим комітетом Дихтинецької сільської ради, актовий запис №12.

Під час перебування у шлюбних відносинах та після реєстрації шлюбу у них народилося п`ятеро дітей: син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Вказує, що стосунки у подружжя погіршилися, у них діаметрально різні погляди на життя, як наслідок, сторони живуть окремим життям, сім`я фактично припинила своє існування, відсутній спільний побут.

Зазначені обставини призвели до того, що подальше перебування у шлюбі та відновлення подружніх стосунків і збереження сім`ї є неможливим, а тому просила позов задовольнити.

Рішенням Путильського районного суду Чернівецької області від 19 грудня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено. Шлюб, зареєстрований 15 жовтня 2011 року у виконавчому комітеті Дихтинецької сільської ради Путильського району Чернівецької області, актовий запис №12 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - розірвано.

Провадження №22-ц/822/175/25

Не погоджуючись із рішенням суду відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим. Висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неповно з`ясовані обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими.

Свої доводи мотивує тим, що суд не звернув увагу на те, що у сторін п`ятеро дітей, матеріали справи не містять доказів неможливості подальшого збереження сім`ї, а також звернув увагу на те, що на час подання апеляційної скарги всі члени сім`ї підтримують стосунки та ведуть спільне господарство.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог приходить до наступного висновку.

Щодо можливості розгляду справи за відсутності сторін, суд апеляційної інстанції відзначає наступне.

Ухвалою суду від 07.02.2025 року призначено розгляд справи на 11:30 год 19.02.2025 року.

Судом завчасно направлено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 повідомлення про призначення справи до розгляду, однак поштові конверти повернулися на адресу суду із зазначенням причини повернення «адресат відсутній за вказаною адресою».

Днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси (п.3-4 ч.8 ст.128 ЦПК України).

За наведеного, колегія суддів вважає, що сторони належним чином повідомлені про розгляд справи.

Крім того, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Таким чином, підстави для відкладення розгляду справи відсутні.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Ухвалюючи рішення про розірвання шлюбу суд першої інстанції вказав, що сторони не підтримують подружні стосунки вже тривалий час, не проживають спільно та не ведуть спільного господарства, наданий сторонам строк на примирення не призвів до збереження сім`ї, а тому дійшов висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам.

Оскаржуване рішення зазначеним вимогам відповідає, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 15.10.2011 року між сторонами укладено шлюб, який зареєстрований виконавчим комітетом Дихтинецької сільської ради Путильського району Чернівецької області, актовий запис №12, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 15.10.2011 року (а.с.9).

У сторін до шлюбу та після його реєстрації народилося п`ятеро дітей: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ; ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_7 ; ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_8 ; ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_9 ; ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а.с.10-14).

Ухвалою Путильського районного суду Чернівецької області від 23.09.2024 року сторонам з метою збереження сім`ї було надано строк для примирення два місяці, а ухвалою від 25.11.2024 року поновлено провадження у справі (а.с.44, 53).

Так, ч.1 ст.51 Конституції України та ч.1 ст.24 СК України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Частина 1 ст.8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя.

Відповідно до ч.3, 4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно ч.2 ст.104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

За приписами ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 цього Кодексу.

Частиною 1 ст.110 СК України визначено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Згідно ст.111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

За приписами ст.112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

В силу ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим.

Крім того, згідно із Постановою Пленуму ВСУ №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Отже, зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в ст.16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» в частині 1 підпункту «с», «однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання».

Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер.

Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.

Примушування одного з подружжя до перебування у шлюбі, який проти цього заперечує, порушуватиме його законні права та інтереси і суперечитиме вимогам закону.

Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 11 листопада 2020 року у справі №369/7035/18.

Європейський суд з прав людини у справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії» (заява № 56030/07) від 12 червня 2014 року зазначив: що стосується права на приватне та сімейне життя, Суд наголошує на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя. У зв`язку з цим повторно наголошується, що відповідно до ст. 8 надається охорона прав на самореалізацію як у формі особистого розвитку..., так і з точки зору права на встановлення та розвиток відносин з іншими людьми та навколишнім світом. При цьому поняття особистої автономії є важливим принципом, що береться за основу при тлумаченні гарантій, які викладені в такому положенні».

Таким чином, принцип добровільності шлюбу є правовою засадою, яка передбачає можливість укладення шлюбу тільки за наявності вільної, повної, усвідомленої та поінформованої згоди, а у разі дефекту вільного волевиявлення (відсутності хоча б одного із елементів добровільності), забезпечує правовий захист від примусового шлюбу шляхом визнання його недійсним. Принцип добровільності поширюється і на фактичне співжиття (фактичний союз), а також діє протягом всього перебування у шлюбних (або фактичних) відносинах і зумовлює обов`язок держави гарантувати свободу розірвання шлюбу.

Подальше існування шлюбу як добровільного союзу у разі відсутності вільної згоди чоловіка чи жінки на такий шлюб не може продовжуватись.

Добровільність шлюбу є триваючою умовою, тобто має вирішальне значення не тільки під час укладення шлюбу, але і протягом усього періоду його дії. Адже жоден із подружжя не може бути примушений до продовження шлюбу, на гарантування цього і передбачено право розірвати шлюб.

Отже, принцип добровільності в аспекті права на заборону примушення до продовження шлюбу реалізується через право розірвання шлюбу за взаємною заявою подружжя в позасудовому або судовому порядку (в порядку окремого провадження).

Поряд із цим, закон передбачає можливість примусового розірвання шлюбу за заявою одного з подружжя.

Таким чином, висновки суду першої інстанції щодо небажання позивачки перебувати в шлюбних відносинах, неможливості збереження сім`ї відповідають обставинам справи, а сумнівів у добровільності її вираження не встановлено.

Вирішуючи наявний спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі та зробив правильний висновок про те, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам позивача, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Доказів на підтвердження того, що сторони проживають разом, між ними дійсно існують шлюбні відносини, сторони ведуть спільне господарство стороною відповідача під час апеляційного перегляду суду не надано, матеріали справи таких доказів не містять, а відтак, твердження апелянта про те, що сторони фактично примирились та спільно проживають, ведуть спільне господарство, є його суб`єктивною позицією, нічим не підтвердженою.

Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Путильського районного суду Чернівецької області від 19 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач І.Н. Лисак

Судді: І.М. Литвинюк

І.Б. Перепелюк