Справа №296/9411/23
ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
24.02.2025 року м. Житомир
Богунський районний суд м. Житомира у складі:
головуючої судді Стрілецької О.В.
за участі секретаря судового засідання Простибоженко Ю.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,
І. Короткий зміст позовних вимог
В обґрунтування вимог вказано, що ОСОБА_2 взяв в борг у ОСОБА_1 грошові кошти, що підтверджується змістом розписок, а саме: 08.04.2016 в сумі 1270 євро зі сплатою відсотків 2% в місяць або 26% в рік; в подальшому на таких же умовах 12.04.2016 в сумі 820 долари та 55 євро, 02.05.2016 в сумі 1000 євро, 04.05.2016 в сумі 770 євро, які є підтвердженням укладення між сторонами договору позики.
Кошти відповідач зобов`язувався повернути на першу вимогу.
ОСОБА_1 вказує, що неодноразово звертався до відповідача з вимогами повернути боргв усному поряду і шляхом направлення смс повідомлень засобами мобільного зв`язку, направленням поштових листів, проте всі вимоги залишились без задоволення, тобто строк повернення грошових коштів настав. Проте, відповідач зобов`язання в повному обсязі не виконав, грошові кошти в повному обсязі не повертає, у зв`язку з чим позивач змушений звернутись до суду.
ІІ. Процедура та позиції сторін
Згідно з ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 13.10.2023 матеріали цивільної справи №296/9411/23 передано за підсудністю на розгляд до Богунського районного суду м. Житомира.
На підставі ухвали судді від 08.11.2023 позовна заява була залишена без руху.
Відповідно до ухвали суду від 20.11.2023 задоволено клопотання позивача про відстрочення сплати судового збору, відстрочено сплату ОСОБА_1 судового збору до ухвалення судового рішення у справі; відкрито провадження у справі; розгляд справи постановлено проводити в порядку загального позовного провадження.
Згідно з ухвалами суду від 24.11.2023, 11.12.2023, 29.01.2024 заяви ОСОБА_1 про збільшення розміру позовних вимог були повернуті без розгляду у зв`язку з порушенням порядку їх подання до суду.
Згідно з ухвалою суду від 12.06.2024, яка постановлена у судовому засіданні без виходу до нарадчої кімнати і занесена до протоколу судового засідання, прийнято до розгляду заяву ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог, подану 16.05.2024; підготовче судове засідання закрито та призначено справу до розгляду по суті.
07.02.2025 позивачем направлені додаткові пояснення з обгрунтуванням розміру моральної шкоди (Том №2 а.с.156-159).
Позивач в судових засіданнях позовні вимоги підтримував в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Додатково пояснював, що протягом квітня-травня 2016 року відповідач декількома платежами взяв в нього в борг грошові кошти, що підтверджується змістом розписок, в яких вказано, що відповідач повинен повернутигрошові кошти з відсотками на першу вимогу. Разом з тим, кошти не повернув, всі його досудові вимоги залишились поза увагою, боржник на телефон не відповідає, поштові відправлення не отримує. Вперше вимогу про повернення коштів він направив відповідачу в 2021 році, що підтверджено скриншотами з мобільної переписки, натомість ОСОБА_2 неодноразово обіцяв повернути кошти, частково сплатив борг, проте не в повному обсязі.
В судовому засіданні 13.02.2025 ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав повністю, просив позов задоволити з підстав, викладених в позовній заяві та заявах про збільшення позовних вимог з урахуванням додатково поданих пояснень.
Відповідач в судові засідання жодного разу не з`являвся з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.
Копія ухвали про відкриття провадження у справі та копії позовної заяви з доданими до неї документами, судові повістки неодноразово направлялись відповідачу як за зареєстрованим місцем його проживання (а.с. 98), так і за місцем проживання, зазначеним позивачем в позовній заяві, проте всі поштові відправлення повернулись на адресу суду не врученими з відмітками пошти "адресат відсутній за вказаною адресою" та "за закінченням терміну зберігання" (Том №1 а.с. 164, 186-186,189-190, Том №2 а.с. 32, 85-86,123-124, 141-142, 146-147, 152-153).
На підставі ст. 128 ЦПК України відповідач вважається таким, що про час і місце проведення судового засідання повідомлений належним чином.
Враховуючи, що позивач проти ухвалення заочного рішення не заперечує, відповідач про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, в судові засідання неодноразово не з`являвся, про причини неявки суд не повідомив, в установлений строк відзив на позов не подав, суд вважає за можливе на підставі ст. 280 ЦПК України провести розгляд справи за відсутності відповідача і ухвалити заочне рішення.
На підставі положень ч. 1 ст. 244 ЦПК України в судовому засіданні 13.02.2025 суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення, з урахуванням норм ч. 3 ст. 124 ЦПК України ухвалення та оголошення судового рішення відкладено до 9-20 год 24.02.2025.
ІІІ. Обставини встановлені судом та докази на їх підтвердження
Зі змісту копії розписки, яка долучена до позовної заяви вбачається, що 08.04.2016 ОСОБА_2 взяв в борг1270 євро зі сплатою відсотків 2% в місяць або 26% в рік, які зобов`язався повернути ОСОБА_1 на першу вимогу; 12.04.2016 до суми заборгованості додано 820 доларів США та 55 євро на тих самих умовах; 02.05.2016 сума боргу збільшена на 1000 євро на аналогічних умовах; 04.05.2016 сума боргу збільшена на 770 євро на тих самих умовах (Том № 1 а.с. 17-18). Розписка, в якій кожний етап отримання грошових коштів, написані власноручно ОСОБА_2 та підписані ним. Оригінал розписки перебуває у позивача.
Таким чином, судом встановлено, що у період з 08.04.2016 по 04.05.2016 ОСОБА_2 отримав у ОСОБА_1 в борг грошові кошти в сумі 3095 євро та 820 доларів США під 2% в місяць або 26% річних, які зобов`язався повернути на першу вимогу.
Зі змісту копій розписок від 06.05.2018 та 09.05.2021 вбачається, що ОСОБА_2 підтверджував наявність заборгованості, продовжував позику на тих самих умовах, в цих розписках наведені власні розрахунки позивача з урахуванням збільшення суми боргу на суму нарахованих відсотків. Зі змісту розписки від 09.05.2021 вбачається, що 09.06.2020 ОСОБА_2 повернув ОСОБА_3 1020 євро, станом на 09.05.2021 борг зазначений в сумі 9662,13 євро (Том № 1 а.с. 19-21).
Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 , починаючи з листопада 2021 року неодноразово звертався до відповідача з вимогами повернути борг (а.с. 34-63).
У зв`язку з неповерненням заборгованості позивач також звертався до правоохоронних органів (а.с. 65-71).
ІV. Національне законодавство, що підлягає застосуванню, оцінка та мотиви суду
Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Статтею 629 ЦК України закріплено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно з положенням статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Законодавець визначив, що розписка позичальника може бути доказом укладення договору позики та його умов.
За своєю суттю договір чи розписка про отримання у позику грошових коштів є документами, якими підтверджуються, як умови домовленості сторін та зміст зобов`язань, так і засвідчується отримання позичальником від позикодавця погодженої сторонами грошової суми.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
Схожі за змістом правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц.
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.
Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц, від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 та від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17.
Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Аналогічні правові позиції неодноразово висловлювались Верховним Судом у постановах від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц, від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16 та від 23 квітня 2020 року у справі № 501/1773/16-ц, від 19.04.2023 у справі № 755/7216/21, від 29.01.2024 у справі № 704/369/20, від 20.11.2024 у справі № 551/2272/22.
Судова практика зі спірних правовідносин є сталою і змін не зазнавала.
У частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку (постанови Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13; від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14; постанови Верховного Суду від 19 грудня 2018 року в справі N 544/174/17, від 20.11.2024 у справі № 551/2272/22).
Звертаючись до суду із позовом про стягнення боргу, ОСОБА_1 , як на докази підтвердження отримання відповідачем грошових коштів від позивача, посилається на розписки.
Дослідивши зміст долучених до матеріалів справи розписок, суд вважає, що розпискою підтверджується факт отримання в борг ОСОБА_2 08.04.2016 коштів у сумі 1270 євро; 12.04.2016 - 820 долари та 55 євро, 02.05.2016 - 1000 євро, 04.05.2016 - 770 євро, про що під кожним етапом отримання коштів відповідач розписався власноручно, які він зобов`язався повернути на першу вимогу (Том № 1 а.с. 16-17). Загалом ОСОБА_2 отримав в борг 3095 Євро та 820 доларів.
Також суд вважає за необхідне вказати, що зазначення в розписці, що ОСОБА_2 «бере в борг грошові кошти», вказує на дію, що вчиняється в теперішньому часі, і також вважається підтвердженням отримання грошових коштів на умовах повернення та платності, що є притаманним саме для договору позики (постанови Верховного Суду від 08 жовтня 2018 року у справі N 760/8234/16-ц, від 20.11.2024 у справі № 551/2272/22).
Таким чином, з огляду на те, що судом на підставі змісту розписки встановлений факт передачі грошових коштів, суд дійшов висновку про існування між сторонами договірних зобов`язань та укладення договору позики.
Разом з тим, суд відхиляє посилання позивача на інші розписки, зокрема, від 06.05.2108, 07.05.2019, 09.05.2021 (Том № 1 а.с. 19-23), оскільки з їх змісту не вбачається, що вони підтверджують факт передачі грошових коштів, фактично в них наведені власні розрахунки позивача про суму заборгованості з урахуванням нарахованих відсотків, а тому вони не підтверджують укладення договору позики в розумінні норм ст. 1047 ЦК України.
Матеріали справи не містять доказів, що відповідач повернув кошти, оригінал боргового документа знаходиться у позивача, що підтверджує факт невиконання грошового зобов`язання.
Судом встановлено, що строк виконання зобов`язання за умовами договору настав з моменту звернення позивача до відповідача про повернення боргу.
Щодо позовних вимог про стягнення відсотків за договором позики
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Зі змісту представленої розписки вбачається, що між сторонами була досягнута згода, що кошти передаються під сплату відсотків 2% в місяць або 26% річних.
Згідно з абзацом першим частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За правилами ст.ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди.
На підставі викладеного, судом встановлено, що відповідач, отримавши грошові кошти в борг, на вимогу позивача їх не повернув, чим допустив неналежне виконання грошового зобов`язання, що призвело до порушення майнових прав позивача, а відтак на підставі ст. ст. 526, 610, 611, 1047, 1048, 1049 ЦК України з нього на користь позивача підлягає стягненню сума позики разом з відсотками.
Дослідивши зміст заявлених позовних вимог, суд не погоджується з розрахунком суми заборгованості за відсотками, оскільки їх нарахування не відповідає умовам укладеного між сторонами договору, зі змісту якого вбачається, що приріст за відсотками позивач здійснював щорічно з нарахуванням відсотків за минулий рік на суму позики, на яку вже були нараховані відсотки за попередній рік, що суд вважає неправомірним. Крім того, з представлених розрахунків не вбачається за можливе визначити, яким чином відбувалось нарахування відсотків на суму позики, яка була отримана в євро і яка була отримана в доларах.
За таких обставин, розрахунок відсотків буде здійснений судом, виходячи з умов договору, що є процесуальним обов`язком суду.
Позивач заявив вимогу про стягнення заборгованості, яка утворилась станом на 12.05.2024, а відтак виходячи із засади диспозитивності, суд проводить нарахування заборгованості за відсотками на вказану дату.
Розрахунок відсотків
08.04.2016 в борг отримано 1270, Євро, за період з 08.04.2016 по 12.05.2024 кількість днів становить 2955; за зазначений період відсотки становлять 2673,26 Євро, які обраховані таким чином: (1270 Євро сума позики х 26% річних х 2955 кількість днів користування) : (365 днів х 100 відсотків);
12.04.2016 в борг отримано 55,00 Євро, за період з 12.04.2016 по 12.05.2024 кількість днів становить 2951; за зазначений період відсотки становлять 115,61 Євро, які обраховані таким чином: (55 Євро сума позики х 26% річних х 2951 кількість днів користування) : (365 днів х 100 відсотків);
02.05.2016 в борг отримано 1000,00 Євро, за період з 02.05.2016 по 12.05.2024 кількість днів становить 2931; за зазначений період відсотки становлять 2087,83 Євро, які обраховані таким чином: (1000 Євро сума позики х 26% річних х 2931 кількість днів користування) : (365 днів х 100 відсотків);
04.05.2016 в борг отримано 770,00 Євро, за період з 04.05.2016 по 12.05.2024 кількість днів становить 2929; за зазначений період відсотки становлять 1606,54 Євро, які обраховані таким чином: (770 Євро сума позики х 26% річних х 2929 кількість днів користування) : (365 днів х 100 відсотків);
12.04.2016 в борг отримано 820,00 доларів за період з 12.04.2016 по 12.05.2024 кількість днів становить 2951; за зазначений період відсотки становлять 1723,71 долар, які обраховані таким чином: (820 доларів сума позики х 26% річних х 2951 кількість днів користування) : (365 днів х 100 відсотків).
Отже, відсотки за користування позикою складають: 2673,26Євро+115,61Євро+2087,83 Євро + 1606,54 Євро = 6483,24 Євро, а також 1723,54 долари.
Судом встановлено, що позивач надав в борг відповідачу 3095,00 Євро, відсотки за користування якими становлять 6483,24 Євро, а також 820,00 доларів, відсотки за користування якими становлять 1723,54 долари. Також матеріалами справи підтверджується і не заперечувалось позивачем, що відповідач 09.06.2020 повернув позивачу 1020 Євро (Том № 1 а.с. 21 на звороті).
Таким чином, заборгованість відповідача становить 8558,24 Євро (3095,00+6483,24-1020) та 2543,54 долари (820,00+1723,54).
Згідно зі ст. 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Звертаючись з позовом, позивач просив стягнути заборгованість в гривнях, що, виходячи з принципу диспозитивності,є його правом і не порушує наведені вимоги чинного законодавства щодо визначення позивачем валюти боргу в гривнях.
Станом на 12.05.2024 офіційний курс валют НБУ становив 39,5518 грн за 1 долар та 42,4312 грн за 1 Євро, таким чином гривневий еквівалент заборгованості становить: 8558,24 євро х 42,4312 = 363136,39 грн; 2543,54 долари х 39,5518 = 100601,58 грн.
Отже, виходячи із заявлених позивачем позовних вимог, суд стягує з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики, яка станом на 12.05.2024 становить 463737,97 грн.
Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди
Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування моральної (немайнової) шкоди (п. 9 ч.2 ст. 16 ЦК України).
Відповідно до норм ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна .
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
В частині 1 статті 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01 вересня 2020 року у справі №216/3521/16-ц, дійшла висновку, що виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.
Такий розмір морального відшкодування на переконання суду здатен компенсувати понесені позивачем психемоційні переживання.
Суд зазначає, що в рахунок відшкодування моральної шкоди не можуть бути включені майнові зобов`язання позивача, про що зазначав позивач обгрунтовуючи розмір моральної шкоди, яку просив стягнути на свою користь, оскільки такі вимоги не грунтуються на нормах ЦК України.
V. Висновок по суті спору
В задоволенні решти позовних вимог суд відмовляє за безпідставністю.
VІ. Розподіл судових витрат
При відкритті провадження у справі суддею було задоволено клопотання позивача та на підставі ст. 136 ЦПК України відстрочено йому сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі.
Відповідно до ч. 2 ст. 136 ЦПК України судові витрати стягуються за судовим рішенням у справі, коли сплата судових витрат була відстрочена або розстрочена до ухвалення цього рішення.
Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Судом не встановлено наявність підстав, з яких позивач підлягає звільненню від сплати судового збору відповідно до норм Закону України «Про судовий збір», як і не встановлено наявність підстав для звільнення його від сплати судового збору на підставі ст. 136 ЦПК України.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 141, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд
Позовні вимоги задоволити частково.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 4742,11 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 5566,82 грн.
Рішення може бути оскаржене позивачем до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

Повний текст рішення складений 24.02.2025.

Суддя О.В. Стрілецька