Красноокнянський районний суд Одеської області
Справа № 506/995/24
Провадження № 2/506/14/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17.02.2025 року селище Окни

Красноокнянський районний суд Одеської області у складі

головуючого судді Чеботаренко О.Л.

за участю секретаря судового засідання Смернової Д.Ю.

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Окни цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на земельну ділянку,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якій просить визнати за нею право власності на земельну ділянку, загальною площею 0,0554 га, кадастровий номер :02:003:0193, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка).

В обґрунтування своїх вимог позивач вказала, що 26 січня 2016 року між нею та відповідачами був укладений договір купівлі-продажу квартири з надвірними будівлями, розташованої за вищевказаною адресою, посвідчений приватним нотаріусом Красноокнянського районного нотаріального округу Одеської області Бушуєвою І.І., реєстровий №21. Вказана квартира з надвірними будівлями розташована на земельній ділянці, загальною площею 0,0554 га, кадастровий номер :02:003:0193, цільове призначення земельної ділянки: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка). Право власності на зазначену квартиру зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Однак земельну ділянку, незважаючи на повний розрахунок і за квартиру, і за ділянку вони з відповідачами не оформили, помилково вважаючи, що оформлення договору купівлі-продажу на квартиру на той час буде достатньо, так як коштів на оформлення ще й договору купівлі-продажу земельної ділянки у неї на той час не було. Питання оформлення затягнулося на тривалий час і коли вона вирішила подарувати квартиру своєму сину, то виявилося, що договір дарування укласти неможливо, так як земельна ділянка все ще оформлена на попередніх власників. Вона намагалася зв`язатися з відповідачами, направляла їм письмову пропозицію щодо оформлення земельної ділянки, але вони проігнорували її пропозицію. Так як у позивача відсутня інша можливість набути право власності на спірну земельну ділянку, тому вона змушена звернутися до суду з вищезазначеним позовом.

Після отримання інформації про зареєстроване місце проживання відповідачів ухвалою від 03.10.2024 року позовна заява прийнята судом до розгляду та відкрито провадження у справі.

30 жовтня 2024 року ухвалою Красноокнянського районного суду Одеської області закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду.

Позивач в судовому засіданні свої вимоги підтримала, просила позов задовольнити, доповнивши, що відповідач ОСОБА_3 проживає в росії, у 2015 році направила довіреність на відповідача ОСОБА_2 , але одразу право власності на земельну ділянку не оформили. Тепер це зробити неможливо, так як відповідач ОСОБА_3 громадянка росії, в Україну приїхати не може .

В подальшому позивач до суду не з`явилася, але від неї до суду надійшла заява, в якій вона просила розглядати справу у її відсутність /а.с.48/.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, однак надала до суду заяву, у якій позов визнала повністю та просила розглядати справу у її відсутність /а.с.34/.

Тому справа розглянута у відсутність позивача та відповідача ОСОБА_2 , що відповідає вимогам ст.223 ЦПК України.

Місце реєстрації відповідача ОСОБА_3 не встановлено, так як відповідно до інформації ГУ ДМС України в Одеській області, остання по м.Одесі та Одеській області не значиться. Крім того, в Єдиному демографічному реєстрі відомості щодо ОСОБА_3 відсутні. /а.с.25, 27/.

Тому відповідач ОСОБА_3 викликана у судове засідання відповідно до ч.11 ст.128 ЦПК України , якою визначено , що відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи /а.с.50, 51/.

Разом з тим, відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила. Тому суд визнає причини неявки відповідача ОСОБА_3 в судове засідання неповажними і тому відповідно до п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України, справа розглянута у її відсутність.

Судом були встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

26 січня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , від імені якої на підставі довіреності діяла ОСОБА_2 , був укладений договір купівлі-продажу квартири з надвірними будівлями, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 та яка розташована на земельній ділянці загальною площею 0,0554 га, кадастровий номер :02:003:0193, цільове призначення земельної ділянки: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Договір купівлі-продажу був посвідчений приватним нотаріусом Красноокнянського районного нотаріального округу Одеської області Бушуєвою І.І., реєстровий №21. Право власності на вказану житлову квартиру зареєстровано 26 січня 2016 року. ( а.с. 9-10)

Земельна ділянка площею 0,0554 га, кадастровий номер :02:003:0193, цільове призначення земельної ділянки: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно належить ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на праві приватної спільної сумісної власності. Право власності зареєстровано 27 жовтня 2015 року і станом на час розгляду справи право власності зареєстровано на відповідачів (а.с.11, 13, 52).

Таким чином, при переході права власності на квартиру позивач право власності на землю не оформлювала і на теперішній час, враховуючи, що відповідач ОСОБА_3 проживає на території росії, з якою Україна не має будь-яких дипломатичних відносин, у позасудовому порядку сторони вирішити даний спір не можуть.

Статтею 55 Конституції України передбачено право кожного на захист своїх прав і свобод від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами.

Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

В силу ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Права власника майна підлягають захисту шляхом пред`явлення позову про визнання права на належне йому майно за умови, якщо власник не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб.

Відповідно до ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Статтею 377 ЦК України передбачено, що до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України. Істотною умовою договору, який передбачає перехід права власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, який розміщений на земельній ділянці і перебуває у власності відчужувача, є умова щодо одночасного переходу права власності на таку земельну ділянку (частку у праві спільної власності на неї) від відчужувача (попереднього власника) відповідного об`єкта до набувача такого об`єкта.

Слід зауважити, що відповідно до п.1 ст.1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», багатоквартирний будинок це житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири.

Квартира, яка відчужена, є однією із двох квартир вказаного будинку, тобто не є складовою багатоквартирного будинку (а.с.54, 55-57).

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17, у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно з виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці.

Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.

Принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди superficies solo cedit (збудоване приростає до землі) має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності.

Саме такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 в справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20).

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Тлумачення цього положення як захисту права власності було здійснено Європейським судом з прав людини у справі Маркс проти Бельгії (Marckx v. Belgium), заява №6833/74 від 13.07.1979 р., в якому суд зазначив: «Визнаючи, що кожен має право мирно володіти своїм майном, ст. 1 у своїй суті забезпечує право власності».

Невіддільність об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований, вказує на те, що ОСОБА_1 , укладаючи договір купівлі-продажу квартири від 26.01.2016 року, правомірно розраховувала й на можливість використання земельної ділянки, на якій розташований вказаний об`єкт нерухомого майна на тих же умовах, на яких її використовували попередні власники.

Як з`ясовано судом, на теперішній час неможливо у позасудовому порядку вирішити даний спір, уклавши відповідний договір щодо земельної ділянки, так як, зі слів позивача, відповідач ОСОБА_3 проживає на території росії, і на теперішній час неможливо з`ясувати її точне місце проживання.

Враховуючи встановлені судом фактичні обставини справи, проаналізувавши приписи законодавства, суд приходить до висновку, що вимога позивача про визнання за нею права власності на спірну земельну ділянку є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню у повному обсязі.

Що стосується судових витрат, то відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Однак від позивача до суду надійшла заява, в якій вона просила не стягувати з відповідачів судові витрати, які вона понесла при подачі позову та залишити їх за нею, а тому, виходячи з принципу диспозитивності, підстав до стягнення з відповідачів судового збору немає.

Виходячи з викладеного, керуючись. 10, 13, 76-81, 133, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 (зареєстрована в АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ), ОСОБА_3 (зареєстроване місце проживання невідоме) про визнання права власності на земельну ділянку задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 (зареєстрована в АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ), право приватної власності на земельну ділянку загальною площею 0,0554 га, кадастровий номер :02:003:0193, цільове призначення земельної ділянки: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташовану по АДРЕСА_1 .

Відповідно до п.п.15.5) п.1 Перехідних положень ЦПК України, на рішення може бути подана апеляційна скарга до Одеського апеляційного суду через Красноокнянський районний суд Одеської області або безпосередньо до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного провадження.

Повне судове рішення складено 19.02.2025 року.

СуддяО. Л. Чеботаренко