ПОСТАНОВА

Іменем України

23 січня 2025 року м. Кропивницький

справа № 385/2111/23

провадження № 22-ц/4809/48/25

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючий суддя - Дьомич Л. М. (суддя - доповідач),

судді Дуковський О.Л., Карпенко О.Л.,

за участю секретаря судового засідання Соловйової І.О.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 24 квітня 2024 року (суддя Гришак А. М.).

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 звернулась до Гайворонського районного суду Кіровоградської області з позовною заявою, відповідно до якої, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просила:

- визнати за ОСОБА_1 право власності на частину житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 157 кв.м., житловою площею 86 кв.м., з відповідними надвірними спорудами: будівля «Б», вбиральня «Т», огорожа 1, ворота 2, підвал «А1», припинивши право спільної сумісної власності ОСОБА_2 на частину вказаного житлового будинку з відповідними надвірними спорудами;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на частину прилеглих до житлового будинку АДРЕСА_1 двох земельних ділянок кадастровий номер :50:058:0015, площею 0,1000 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та кадастровий номер :50:058:0016, площею 0,0990 га для ведення особистого селянського господарства, припинивши право спільної сумісної власності ОСОБА_2 на частину вказаних земельних ділянок.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 17 жовтня 2022 року шлюб між сторонами розірвано. За час спільного проживання з відповідачем та за спільні кошти, зароблені внаслідок спільної праці, позивачка з відповідачем побудували житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 157 кв.м, житловою 86 кв.м., з відповідними надвірними спорудами: будівля «Б», вбиральня «Т», огорожа І , ворота 2 , підвал «А1». Вказаний будинок розташований на земельній ділянці, кадастровий номер :50:058:0015, площею 0,1000 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Біля будинку розташована ще одна земельна ділянка, кадастровий номер :50:058:0016, площею 0,0990 га для ведення особистого селянського господарства. Право власності на вказані об`єкти нерухомості зареєстроване за відповідачем. Зазначає, що сторонами не досягнуто згоди щодо поділу спільного майна. Вважає, що за позивачкою має бути визнане право власності на частину будинку та по частині прилеглих до нього земельних ділянок, що належать сторонам на праві спільної сумісної власності подружжя.

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції

Рішенням Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 24 квітня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково; визнано за ОСОБА_1 право власності на частину житлового будинку АДРЕСА_2 Голованівського району Кіровоградської області; визнано за ОСОБА_1 право власності на частину земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :50:058:0015, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,1 га; у решті позовних вимог відмовлено.

Вирішуючи спір між сторонами по суті позовних вимог, суд першої інстанції виходив із факту закріплення в чинному законодавстві України презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу та з того, що сторони у судовому засіданні не заперечили факту побудови спірного житлового будинку під час шлюбу.

Судом зазначено, що встановлені у справі фактичні обставини свідчать про те, що спірний житловий будинок є спільною сумісною власністю позивачки та відповідача. Вважав, що зазначене є підставою для висновку про необхідність задоволення вимоги про визнання за позивачкою права власності на частину житлового будинку.

З`ясувавши, що спірний житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,1000 га, яка була передана та належить відповідачу на підставі рішення виконавчого комітету Гайворонської міської ради та Державного акту, пославшись на положення ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України, суд першої інстанції виснував про необхідність визнання за позивачкою права власності на частину земельної ділянки з кадастровим номером :50:058:0015.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про визнання за ОСОБА_1 права власності на частину земельної ділянки, кадастровий номер :50:058:0016, площею 0,0990 га, суд першої інстанції виходив з того, що зазначена земельна ділянка була приватизована відповідачем на підставі рішення виконавчого комітету Гайворонської міської ради від 25 грудня 2008 року, а тому режим спільного сумісного майна подружжя на цю земельну ділянку не поширюється.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції у даній справі, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Відповідно до поданої апеляційної скарги просить рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 24 квітня 2024 року у частині задоволення позовних вимог скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю. Вважає, що оскаржуване рішення є незаконним, необгрунтованим та таким, що підлягає скасуванню, оскільки ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Стверджує про недопустимість поєднання конструкції позову про припинення права на частку (ст. 365 ЦК України) та визнання права (п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України) одночасно. Виходячи із предмета пред`явленого позову, переконаний, що позивачка обрала неналежний спосіб захисту своїх прав та інтересів, оскільки не просила суд поділити спільне майно подружжя в рівних частинах, натомість заявила вимогу про визнання за нею права власності на частину майна з одночасним припиненням цього права за відповідачем. Вказує, що за усталеною правовою позицією касаційного суду, обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.

На переконання скаржника, судом першої інстанції також не враховано, що спірна земельна ділянка площею 0,1000 га, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , набута відповідачем у власність за рахунок безоплатної приватизації, а також те, що право власності на земельну ділянку у відповідача виникло після оформлення права власності на будинок, а тому на дані правовідносини не поширюються положення ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України. На підставі викладеного зазначає, що спірна земельна ділянка є особистою приватною власністю відповідача та не належать до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, а тому позов у цій частині не підлягав задоволенню.

Крім того, на підставі ч. 2 ст. 353 ЦПК України у апеляційній скарзі викладено заперечення на ухвалу Гайворонського районного суду Кіровоградської області у даній справі від 23 квітня 2024 року, виходячи з наступного: всупереч вимогам ст. ст. 189, 197 ЦПК України вказана ухвала була прийнята після закриття підготовчого засідання; суд безпідставно посилається на положення ч. 12 ст. 187 ЦПК України, якою врегульовано питання про відкриття провадження у справі, а не прийняття уточненого (зміненого) позову; ухвалою не вирішувалось питання про прийняття уточненого позову, але у зв`язку з прийняттям саме цієї ухвали судом було проведено розгляд справи за уточненими позовними вимогами та ухвалено рішення стосовно земельної ділянки; суд першої інстанції повинен був розглядати справу у межах позовних вимог, викладених у первісному позові, тобто лише стосовно 1/2 частини будинку. Вважає, що розглянувши дану справу в частині вимог про земельну ділянку без вирішення питання про прийняття уточненого позову, суд вийшов за межі позовних вимог та прийняв рішення з порушенням норм процесуального права.

Рух справи у суді апеляційної інстанції

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 24 червня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 24 квітня 2024 року залишено без руху.

Відповідно до ухвали апеляційного суду від 12 серпня 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою; встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу до 26 серпня 2024 року.

13 серпня 2024 року закінчено підготовчі дії у справі та призначено її до розгляду у суді апеляційної інстанції на 10 жовтня 2024 року, про що апеляційним судом постановлено відповідну ухвалу.

03 жовтня 2024 року позивачкою до суду апеляційної інстанції подано відзив на апеляційну скаргу, який ухвалою апеляційного суду від 09 жовтня 2024 року з підстав, що і ній зазначені, повернуто заявниці без розгляду.

10 жовтня 2024 року апеляційний розгляд справи відкладено на 28 литсопада 2024 року.

Предстаником позивачки 10 жовтня 2024 року у системі «Електронний суд» сформовано відзив на апеляційну скаргу, у якому, зокрема, заявлено клопотання про поновлення строку для подання відзиву.

Ухвалою апеляційного суду від 11 жовтня 2024 року продовжено строк, встановлений в ухвалі Кропивницького апеляційного суду від 12 серпня 2024 року для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідно до зазначеного відзиву позивачка просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги у повному обсязі, а оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін. На переконання позивачки, нею обраний правильний спосіб захисту порушеного права, оскільки саме зазначеного у позові результату вона прагнула досягнути унаслідок вирішення спору у даній справі (а.с. 235-238 том 1).

Протоколдьною ухвалою від 28 листопада 2024 року апеляційний розгляд справи відкладено на 23 січня 2025 року, про що у відповідності до вимог процесуального закону повідомлено учасників справи (а.с. 4-10 том 2).

На підставі службової записки головуючого судді від 22 січня 2025 року та розпорядження керівника апарату апеляційного суду від 22 січня 2025 року № 20 здійснено повторний автоматизований розподіл справи між суддями, за результатами якого здійснено заміну члена колегії з розгляду даної справи судді Голованя А.М. суддею Дуковським О.Л.

У судовому засіданні 23 січня 2025 року представник відповідача просив суд задовольнити вимоги апеляційної скарги, представник позивачки просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі відповідних наказів в.о. голови Кропивницького апеляційного суду від 27 січня 2025 року головуючий суддя у даній справі Дьомич Л.М. у період з 01 лютого 2025 року по 11 лютого 2025 року перебувала у службовому відрядженні, а у період з 12 лютого 2025 року по 17 лютого 2025 року у відпустці.

Обставини справи, встановлені судами

04 серпня 2001 року між сторонами у справі укладено шлюб? що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Гайворонського районного управління юстиції у Кіровоградській області 02 квітня 2013 року (а.с. 5 том 1).

Відповідно до рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 17 жовтня 2022 року у справі № 385/1049/22 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано (а.с. 7 том 1).

Щодо майна, яке за доводами позову є спільною сумісною власністю подружжя, судами з`ясовано наступне.

Рішенням виконавчого комітету Гайворонської міської ради від 21 жовтня 2004 року № 658 ОСОБА_2 виділено у користування земельну ділянку площею 0,10 га по АДРЕСА_1 для індивідуального житлового будівництва (а.с. 79 том 1).

04 січня 2005 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю Гайворонської райдержадміністрації було надано ОСОБА_2 дозвіл №1/05 на виконання будівельних робіт з будівництва садибного житлового будинку у АДРЕСА_1 власними силами (а.с.80 том 1).

Відповідно до акта Державної приймальної комісії про готовність закінченого будівництвом приватного житлового будинку садибного типу, дачного, садового будинку, господарських та побутових споруд до експлуатації від 20 березня 2006 року, затвердженого розпорядженням голови Гайворонської районної державної адміністрації від 20 березня 2006 року № 125-р, приватний житловий будинок садибного типу гр. ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 визнано таким, що готовий до введення в експлуатацію. Згідно зі змістом документа, цей акт є підставою для реєстрації об`єкта у відповідних місцевих органах виконавчої влади та оформлення свідоцтва на право власності і включення його до державної статистичної звітності (а.с. 81-85 том 1).

16 березня 2006 року виконавчим комітетом Гайворонської міської ради прийнято рішення № 160 щодо визнання права особистої власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 за гр. ОСОБА_2 (а. с. 54 том 1), на підставі якого відповідачу видано свідоцтво № 4205 від 22 березня 2006 року на право особистої власності на житловий будинок (а.с. 9 том 1).

Як вбачається з копії Витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, 13 березня 2013 року здійснено державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_2 на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , розмір частки 1 (а.с. 40 том 1).

Рішенням Гайворонської міської ради від 25 грудня 2008 року №1214 «Про передачу у власність земельної ділянки гр. ОСОБА_2 » відповідачу передано у власність земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 із земель житлової та громадської забудови Гайворонської міської ради Гайворонського району Кіровоградської області для будівництва й обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд та ведення особистого селянського господарства загальною площею 0,1990 га, з яких: для будівництва й обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд 0,1000 га, у тому числі по угіддях: 08. садів - 0,0514 га, 35. під житловою забудовою одно- та двоповерховою 0,0486 га, для ведення особистого селянського господарства - 0,0990 га, у тому числі по угіддях 05. рілля 0,0990 га (а.с.55 том 1).

Відповідно до наявних у матеріалах справи копії Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №100890 та копії Витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 13 березня 2013 року, на підставі рішення сесії від 25 грудня 2008 року №1214 Гайворонської міської ради Гайворонського району Кіровоградської області ОСОБА_2 набув у власність земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер :50:058:0015, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 41, 43 том 1).

Згідно з копіями Державного акта на право власності на земельну ділянку, серії ЯЛ №100891 та Витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 15 березня 2013 року, ОСОБА_2 , на підставі рішення сесії від 25 грудня 2008 року №1214 Гайворонської міської ради Гайворонського району Кіровоградської області, є власником земельної ділянки площею 0,0990 га, кадастровий номер :50:058:0016, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.42, 44 том 1).

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1 ст. 367 ЦПК України).

Оскільки рішення суду першої інстанції у даній справі оскаржується лише в частині задоволених вимог, у частині вирішення вимоги про визнання за ОСОБА_1 права власності на частину земельної ділянки, кадастровий номер :50:058:0016, площею 0,0990 га, судове рішення апеляційним судом не переглядається.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На переконання колегії суддів, рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 24 квітня 2024 року в оскаржуваній частині зазначеним вимогам процесуального закону відповідає у повній мірі.

Так, у апеляційній скарзі скаржник посилається, зокрема, на те, що позивачкою обрано неправильний спосіб захисту порушеного права, що, на переконання відповідача, є підставою для відмови у задоволенні позову.

З такими доводами апеляційної скарги колегія суддів погодитись не може, враховуючи наступне.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21).

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення ст. 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний висновок підтверджений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України).

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.ч. 1, 2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (ст. 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (ст. 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі.

До складу майна, що підлягає поділу включається спільне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, у тому числі яке знаходиться у третіх осіб (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2023 року у справі № 712/8602/19).

Поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку у спільному майні однією суттєвою ознакою - у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється (постанова Верховного Суду від 22 січня 2020 року в справі № 243/6275/16-ц).

Позов про визнання права на частку в праві спільної часткової власності не є вимогою про поділ майна в натурі. Тому при визнанні права на частку не здійснюється вказівка які саме об`єкти в натурі відповідають частці в праві спільної часткової власності (постанова Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 344/5437/17).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 вказано, що «коли особа звернулася до суду за захистом її порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до порушення його права та інтересу, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту. Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58)). Велика Палата Верховного Суду зауважує, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне».

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України).

Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача. Якщо особою заявляється належна позовна вимога, яка може її ефективно захистити, суди не повинні відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань. Така відмова призведе до необхідності особи повторно звертатись до суду за захистом своїх прав (які при цьому могли бути ефективно захищені), що невиправдано затягне вирішення справи по суті (п. 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч. 1, 3 ст. 12, ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України).

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

У справі, що переглядається встановлено, що будівництво спірного будинку розпочалося у 2005 році, завершилося у 2006 році, відповідач набув право приватної власності на будинок 22 березня 2006 року та зареєстрував його 13 березня 2013 року, тобто у період перебування у шлюбі з позивачкою. Доказів, які б підтверджували факт будівництва спірного будинку за особисті кошти відповідач не надав. Тому суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок, що оскільки відповідач не спростував презумпцію спільності майна подружжя, вказане майно є спільною сумісною власністю сторін, а тому підлягає поділу між ними.

Вирішуючи позовні вимоги в цій частині, суд першої інстанції підставно врахував, що висновок про віднесення майна до спільної сумісної власності подружжя (не спростування відповідної презумпції спільності майна) є підставою для вирішення питання про його поділ. Тому констатація цієї обставини як позовної вимоги не є належним способом захисту права, у зв`язку з чим відповідні доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу.

Варто зауважити, що законодавець визначив порядок усунення прогалин в сімейному праві. Сімейні відносини є різноманітними, а соціальне життя - рухливе. У зв`язку з цим може виникнути необхідність визначення певного правила, яке не закріплено в законі безпосередньо. Умовами застосування аналогії закону є те, що: відносини, до яких застосовується аналогія, охоплюються предметом сімейно-правового регулювання (ст.ст. 1, 2 СК України); наявність прогалини в їх регулюванні (прогалини в праві); відсутній регулятор, який визначав би правило поведінки учасників сімейних відносин (норми законодавства або договору); існує норма, що регулює подібні за змістом відносини; застосування аналогії закону не повинно суперечити суті цих відносин (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 31 липня 2023 року в справі № 461/3122/19).

Тлумачення п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 21 вересня 2022 року в справі № 127/23627/20, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 233/4580/20).

При задоволенні вимог про визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину спірних будинку та земельної ділянки судом першої інстанції правильно враховано, що при поділі майна подружжя не виключається звернення одного із подружжя про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі. Аналіз змісту позову ОСОБА_1 свідчить, що нею пред`явлено саме позов про визнання права на частку у праві спільної власності на нерухоме майно, а не позов про його поділ в натурі (визнання права на частину нерухомості з визначенням, які саме об`єкти в натурі відповідають її частці у праві спільної часткової власності). Тому у судовому рішенні судом першої інстанції обґрунтовано зазначено про визнання за позивачкою права на 1/2 частину (фактично частку) у праві спільної власності на спірне нерухоме майно.

Близьку за змістом правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 05 січня 2024 року у справі № 755/12204/18.

У контексті доводів апеляційної скарги щодо задоволення судом першої інстанції позовної вимоги про визнати за позивачкою права власності на частину земельної ділянки, колегія суддів вважає за необхідне зазначити також наступне.

Пленумом Верховного Суду України у п. 18-2 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (у редакції від 19 березня 2010 року), роз`яснено, якщо на земельній ділянці, яка є особистою приватною власністю одного з подружжя, а не спільною сумісною власністю подружжя, знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до ст.ст 120 ЗК України, 377 ЦК України.

Згідно з ч. 4 ст. 120 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Аналіз змісту норм ст. 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований; згідно з цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

При цьому при застосуванні положень ст. 120 ЗК України у поєднанні з нормою ст. 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

З огляду на викладене, врахувавши рівність часток подружжя у спірному домоволодінні, що підлягає поділу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про визнання за сторонами права власності по частці спірної земельної ділянки площею 0,1 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :50:058:0015.

При цьому колегією суддів враховано висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 12 липня 2023 року у справі № 352/1506/21.

Щодо викладених у апеляційній скарзі заперечень скаржника на ухвалу суду першої інстанції у даній справі від 23 квітня 2024 року, якою продовжено розгляд справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину будинку, набутого за час шлюбу, колегією суддів зважено на наступне.

Як з`ясовано апеляційним судом, у справі, що переглядається уточнену позовну заяву позивачкою до суду першої інстанції подано 08 лютого 2024 року (а.с. 36-39 том 1) та залишено без руху ухвалою Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 11 квітня 2024 року з підстав, що у ній зазначені (а.с. 94-95 том 1).

Згідно з ухвалою районного суду від 04 березня 2024 року закрито підготовче провадження у даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті у судовому засіданні (а.с. 64 том 1).

Оскільки у встановлений місцевим судом строк позивачкою було усунуто недоліки уточненого позову, 23 квітня 2024 року місцевим судом постановлено ухвалу, заперечення на яку викладено у апеляційній скарзі.

Відповідно до ч. 3 ст. 49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

Зміна предмету позову можлива, зокрема у такі способи: 1) заміна одних позовних вимог іншими; 2) доповнення позовних вимог новими; 3) вилучення деяких із позовних вимог; 4) пред`явлення цих вимог іншому відповідачу в межах спірних правовідносин. Аналогічний висновок зроблений у постанові Верховного Суду від 22 липня 2021 року у справі № 910/18389/20.

Згідно з ч. 1 ст.189 ЦПК України завданнями підготовчого провадження є: 1) остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу; 2) з`ясування заперечень проти позовних вимог; 3) визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів; 4) вирішення відводів; 5) визначення порядку розгляду справи; 6) вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті.

Відповідно до ч. 2 ст. 189 ЦПК України підготовче провадження починається відкриттям провадження у справі і закінчується закриттям підготовчого засідання.

Цивільним процесуальним кодексом України не врегульовано питання щодо повернення суду першої інстанції до стадії підготовчого провадження після його закриття.

Разом з тим, відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 16 грудня 2021 року у справі № 910/7103/21 зроблено висновок, що «відповідно до практики Верховного Суду, яку колегія суддів враховує на підставі ч. 4 ст. 236 ГПК України, суди першої інстанції за наявності певних обставин можуть прийняти рішення про повернення до стадії підготовчого провадження після його закриття для вчинення тих чи інших процесуальних дій, які можуть бути реалізовані лише на стадії підготовчого провадження. Разом з тим такі обставини мають бути вагомими, оскільки можливість повернення до стадії підготовчого провадження з будь-яких підстав нівелює саме значення стадій господарського процесу: як підготовчого провадження, так і стадії розгляду справи по суті».

Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 12 січня 2022 року у справі № 234/11607/20, при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За вимогами ч.ч. 2, 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: 1) справу розглянуто неповноважним складом суду; 2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими, якщо апеляційну скаргу обґрунтовано такою підставою; 3) справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою; 4) суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі; 5) судове рішення не підписано будь-ким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені у рішенні; 6) судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглядала справу; 7) суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Врахувавши, що уточнена позовна заява була подана позивачкою на стадії підготовчого провадження, проте, була залишена судом першої інстанції без руху після його закриття та призначення справи до судового розгляду по суті й відповідно усунення недолків уточненого позову відбулось на стадії судового розгляду, апеляційний суд вважає, що судовий розсуд, виражений у постановленні ухвали від 23 квітня 2024 року, не є свавільним, а був зумовлений конретними обставинами справи, які вимагали процесуального реагування суду, а також не вплинув на правильність та законність ухваленого у справі рішення за результатом розгляду спору.

Посилання у апеляційній скарзі на незастосування судом першої інстанції при вирішенні спору у даній справі правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі №125/2157/19, Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17, Верховного Суду від 31 травня 2023 року у справі № 169/740/20, від 20 червня 2018 року у справі № 1311/832/12 , від 12 листопада 2018 року у справі № 753/6139/14-ц, від 12 червня 2019 року у справі №409/1959/15-ц, від 12 серпня 2020 року у справі №626/4/17, є безпідставними, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Таким чином, встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 24 квітня 2024 року в оскаржуваній частині, - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено 19.02.2025р.

Головуючий суддя Л. М. Дьомич

Судді О.Л.Дуковський

О. Л. Карпенко