ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

21 лютого 2025 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 742/4878/24

Головуючий у першій інстанції Коваленко А. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/230/25

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - судді Мамонової О.Є.,

суддів Скрипки А.А., Шарапової О.Л.,

учасники справи:

позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів"

відповідач: ОСОБА_1 ,-

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 24 жовтня 2024 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

У С Т А Н О В И В:

У серпні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" (далі по тексту ТОВ «ФК «ЄАПБ») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з останнього на свою користь суму заборгованості за кредитним договором №08072-04/2021 у розмірі 38 778,16 грн, з яких:

- 10 000 грн сума заборгованості за основною сумою боргу;

- 28 778,16 грн сума заборгованості за відсотками.

Також позивач просив стягнути з відповідача понесені судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 14.04.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвеструм» (далі по тексту ТОВ «ФК «Інвеструм») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №08072-04/2021. Кредитний договір підписаний електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора і надісланим на номер мобільного телефону відповідача.

30.11.2021 між ТОВ «ФК «Інвеструм» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу №30112021-1, відповідно до якого ТОВ «ФК «Інвеструм» передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «ФК «Інвеструм» права вимоги до боржників, вказаними у реєстрах прав вимоги.

Відповідно до реєстру боржників від 30.11.2021 до договору факторингу №30112021-1 від 30.11.2021, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 40 000 грн, з яких:

- 10 000 грн сума заборгованості за основною сумою боргу;

- 30 000 грн сума заборгованості за відсотками.

Позивач зазначав, що з моменту отримання права вимоги до відповідача, а саме з 30.11.2021 ним не здійснювалося нарахування жодних штрафних санкцій.

Усупереч умовам кредитного договору, незважаючи на повідомлення, відповідач лише частково виконав своє зобов`язання, оскільки після відступлення позивачу права грошової вимоги до відповідача, останній здійснив декілька платежів, на загальну суму 1 221,84 грн для погашення існуючої заборгованості.

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 24.10.2024 позовні вимоги ТОВ «ФК «ЄАПБ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» заборгованість за договором про надання фінансового кредиту №08072-04/2021 від 14.04.2021 у сумі 32 500 грн, з яких: 10 000 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу; 22 500 грн - заборгованість за відсотками.

Стягнуто з ОСОБА_1 користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» 2 537,76 грн в рахунок відшкодування коштів сплачених за судовий збір при подачі позовної заяви.

Стягнуто ТОВ «ФК «ЄАПБ» на користь ОСОБА_1 1 457,10 грн за правову допомогу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції змінити шляхом зменшення розміру заборгованості за відсотками за кредитним договором №08072-04/2021 від 14.04.2021 з 22 500 грн до 5 513,92 грн; зменшити розмір судового збору з 2 537,75 грн до 1 211,20 грн, в іншій частині рішення залишити без змін, стягнути з ТОВ «ФК «ЄАПБ» на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати за подання апеляційної скарги у розмірі 5 000 грн, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції здійснено розрахунок відсотків за користування кредитом за ставкою 2,5% в день, що не відповідає умовам договору, а саме п. 1.3., згідно з яким сторонами погоджено фіксовану процентну ставку 657,0% річних (1,80% на добу).

Заявник уважає, що не підлягають стягненню проценти за користування кредитом, які нараховані після спливу строку кредитування, тобто після 13.05.2021 у розмірі 17 100 грн.

Зазначає, що укладаючи договір сторони погодили, що кредит видається строком з 14.04.2021 до 13.05.2021, що є строком правомірного користування кредитними коштами, упродовж якого позичальник сплачує кредитору проценти у загальній сумі 5 400 грн. Якщо кошти не повернути до 13.05.2021, то з 14.05.2021 настає прострочення боржника, у зв`язку з чим останній сплачує проценти за неправомірне користування коштами максимально упродовж 90 днів (п. 4.3. договору фінансового кредиту), тобто проценти нараховані за цей період є мірою відповідальності та мають бути розраховані відповідно до ст. 625 ЦК України за ставкою 3%, що становить за розрахунком відповідача 113,92 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «ФК «ЄАПБ» просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на відсутність підстав для переоцінки доказів та спростування висновків суду, ухвалення відповідно до норм процесуального та матеріального права.

Товариство зазначає, що позичальник отримав кошти на умовах укладеного договору, використав їх на власний розсуд та не має наміру сплатити заборгованість, яка нарахована виключно до умов, з якими відповідач був ознайомлений перед укладанням договору та погодився їх виконувати.

Наголошує, що нарахування заборгованості здійснено згідно з умовами кредитного договору, клієнт зобов`язаний вчасно повернути кредит та сплачувати проценти за користування кредитом у порядку, встановленому договором (п.п. 3.4.2. договору). У разі, якщо клієнт не повернув кредит у строк, зазначений в п. 1.2. цього договору та/або в додатку(ах) до цього договору, проценти передбачені в п. 1.3. цього договору продовжують нараховуватися за кожний день користування кредитними коштами, але в будь-якому випадку не більше 90 (дев`яноста) календарних днів, починаючи з дня укладення договору (п. 4.3. договору).

Вислухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та доводи відзиву на неї, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з п. 2, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Задовольняючи частково позовні вимоги ТОВ «ФК «ЄАПБ» суд першої інстанції виходив з того, що:

- за договором застосовується базова процентна ставка 2,5% на день;

- відповідач не повернув кредит у строк до 13.05.2021, а тому нарахування процентів за ставкою 2,5% на добу правомірно здійснювалось позивачем на виконання п. 4.3. кредитного договору до 12.07.2021;

- відповідач в порушення вимог кредитного договору не здійснив своєчасну сплату визначених кредитним договором платежів, в результаті чого виникла заборгованість у сумі 32 500 грн (10 000 грн заборгованість за тілом кредиту, 22 500 грн заборгованість за відсотками за користування кредитом.

Однак повністю погодитись з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може, з огляду на наступне.

Судом у справі встановлено, що 14.04.2021 між ТОВ «ФК «Інвеструм» (Товариство) та ОСОБА_1 (Клієнт) укладено договір про надання фінансового кредиту №08072-04/2021 (далі Договір). Договір підписано в електронній формі шляхом накладення електронного підпису W48470, укладення договору відповідачем не оспорюється.

Відповідно до п. 1.1. Договору Товариство надає Клієнту фінансовий кредит в розмірі 10 000 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених цим договором.

Кредит надається строком на 30 днів, тобто до 13.05.2021. Строк дії договору починається з моменту його укладення відповідно до вимог Закону України «Про електронну комерцію» (п. 1.2. Договору).

За користування кредитом Клієнт сплачує Товариству 657,0% річних від суми кредиту в розрахунку 1.80% на добу. Тип процентної ставки - фіксована (п. 1.3. Договору).

Для клієнта, якому Товариство вперше надає кредит, діє акційний період і нарахування процентів в цей час здійснюється за ставкою 0,01% на добу за умови повного повернення кредиту протягом 7 (семи) днів надання кредиту (п. 1.5. Договору).

Невід`ємною частиною цього договору є Правила надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, які розміщені на сайтах товариства https://www.zecredit.com.ua (п. 1.6. Договору).

Сторони домовилися, що повернення кредиту та сплата процентів за користування кредитом здійснюється згідно з Графіком розрахунків, який є невід`ємною частиною цього Договору (п. 2.1.).

Обчислення строку користування кредитом та нарахування процентів за цим договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування кредитом. При цьому, проценти за користування кредитом нараховуються у відсотках від суми кредиту з першого дня надання кредиту клієнту (перерахування грошових коштів на банківський рахунок, вказаний клієнтом) до дня повного погашення заборгованості за кредитом (зарахування грошових коштів на поточний рахунок товариства) включно. Нарахування і сплата процентів проводиться на залишок заборгованості за кредитом (п. 2.4.).

У разі, якщо Клієнт не повернув кредит в строк, зазначений в п. 1.2. цього договору та/або в додатку(ах) до цього договору, проценти, передбачені в п. 1.3. цього Договору продовжують нараховуватися за кожний день користування кредитними коштами, але в будь-якому випадку не більше 90 (дев`яноста) календарних днів, починаючи від дня укладення договору (п. 4.3.).

Підписанням цього договору клієнт підтвердив, що він ознайомлений, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватись Правил надання грошових коштів у позику, у тому числі, на умовах фінансового кредиту Товариства (п. 6.8).

Згідно з п. 6.9. Договору, Клієнт підтвердив, що отримав від Товариства до укладення цього Договору інформацію, зазначену в ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

У розділі 7 договору «Реквізити та підписи сторін» зазначено рахунок позичальника № 5168 74хх хххх 8736 (а.с. 5).

ОСОБА_1 електронним підписом НОМЕР_1 також підписано:

- Графік розрахунків та орієнтовна сукупна вартість кредиту (а.с. 7 зворот);

- Інформація, зазначена в ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (а.с. 8).

Інформаційною довідкою №334/07 від 05.07.2024 Товариство з обмеженою відповідальністю «Платежі онлайн» повідомило, що на сайті Торговця через платіжний сервіс «Platon» була проведена о 09:00:51 14.04.2021 успішна транзакція №31838-00499-88604, номер замовлення 2057955, на суму 10 000 грн, на платіжну картку № НОМЕР_2 , емітент платіжної картки PRIVAT BANK, код квитанції 043037, опис order_description (а.с. 66).

З виписки за договором № б/н АТ КБ «ПриватБанк» за період з 14.04.2021 по 24.04.2021, по картковому рахунку ОСОБА_1 № НОМЕР_3 убачається, що 14.04.2021 зараховані кошти в сумі 10 000 грн (зворот а.с. 118).

30.11.2021 між ТОВ «ФК «ЄАПБ» (фактор) та ТОВ «ФК «Інвеструм» (клієнт) укладено договір факторингу №30112021-1, згідно з п.1.1. якого за цим договором фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта (ціна продажу) за плату, а клієнт відступити факторові право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб боржників, включаючи суму основного зобов`язання (кредиту), плату за кредитом (плату за управління кредитом, плату за процентною ставкою), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право одержання яких належить клієнту.

Перелік боржників, підстави виникнення права грошової вимоги до боржників, сума грошових вимог та інші дані зазначені в реєстрі боржників, який формується згідно додатку №1 та є невід`ємною частиною договору.

Перехід від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент підписання сторонами акту прийому-передачі реєстру боржників згідно додатку №2, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей та набуває відповідні права вимоги. Підписаний сторонами та скріплений їх печатками акт прийому-передачі реєстру боржників підтверджує факт переходу від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості та є невід`ємною частиною цього договору.

В день, коли здійснюється перехід від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості до боржників, клієнт зобов`язаний передати фактору інформацію згідно реєстру боржників в електронному вигляді за формою, наведеною в додатку №4 до цього договору, на підставі акту прийому-передачі інформації згідно реєстру боржників в електронному вигляді (додаток № 5) (п. 1.2. договору).

Права вимоги вважаються прийнятими фактором для здійснення факторингу шляхом підписання ним Акту прийому-передачі Реєстру боржників (додаток №2) (п. 1.6.) (а.с. 9-10).

30.11.2021 ТОВ «ФК «ЄАПБ» та ТОВ «ФК «Інвеструм» уклали акт прийому-передачі реєстру боржників за договором факторингу №30112021-1 від 30.11.2021, за яким клієнт передав, а фактор прийняв реєстр боржників кількістю 5893, після чого, з урахуванням пункту 1.2. договору факторингу №30112021-1 від 30.11.2021, від клієнта до фактора переходять права вимоги заборгованості від боржників і фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей. Реєстр боржників передано в повному об`ємі відповідно до умов договору факторингу № 30112021-1 від 30.11.2021, будь-яких зауважень до зазначеного реєстру немає (а.с. 11).

З витягу з Реєстру боржників до договору факторингу №30112021-1 від 30.11.2021 вбачається, що ОСОБА_1 є боржником, загальна сума заборгованості складає 38 778,16 грн, з них 10 000 грн сума заборгованості за основною сумою боргу, 28 778,16 грн сума заборгованості за відсотками (а.с. 12).

Згідно з розрахунком заборгованості за кредитним договором №08072-04/2021 від 14.04.2021 за період з 30.11.2021 по 31.05.2024, складеним ТОВ «ФК «ЄАПБ», станом на 31.05.2024 заборгованість ОСОБА_1 не погашена, залишок заборгованості складає 38 778,16 грн (а.с. 13).

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Приписами ч. 2 ст. 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи, крім іншого, зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).

Згідно приписів ст. 12, ч. 1, 5-7 ст. 81, ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У противному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 205 ЦК України встановлено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з вимогами чинного законодавства України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та у встановлений у зобов`язанні строк (термін) його виконання (ст. 526, 527, 530 ЦК України).

Статтею 525 ЦК України передбачена заборона односторонньої відмови від зобов`язання або одностороння зміна його умов, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим до його виконання.

Згідно з ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України).

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Згідно ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронна комерція - відносини, спрямовані на отримання прибутку, що виникають під час вчинення правочинів щодо набуття, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснені дистанційно з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, внаслідок чого в учасників таких відносин виникають права та обов`язки майнового характеру; електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом:

- надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону;

- заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону;

- вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Статтею 12 вказаного Закону встановлено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання:

- електронного підпису відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги", за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину;

- електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом;

- аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Також частиною 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору; одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію.

У справі, що переглядається, судом першої інстанції встановлено та не оспорюється відповідачем, що 14.04.2021 між ТОВ «ФК «Інвеструм» та відповідачем укладено в електронній формі договір про надання фінансового кредиту №08072-04/2021, за умовами якого ОСОБА_1 надано кредит у сумі 10 000 грн.

Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частини першої статті 510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

За частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.

Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.

Отже, за договором відступлення права вимоги первісний кредитор у конкретному договірному зобов`язанні замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (пункти 37, 38)).

Згідно з частиною першою статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні (стаття 517 ЦК України).

Відповідно до статті 519 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором.

Необхідною умовою для відступлення права вимоги є існування самого зобов`язання за яким відступається право, яке й підтверджує дійсність вимог.

Отже, необхідною умовою для відступлення права вимоги є існування самого зобов`язання за яким відступається право, яке й підтверджує дійсність вимог (постанова Верховного Суду від 28.07.2021 у справі №761/33403/17).

Права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача (п.132 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20, п.90 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.08.2023 у справі № 910/19199/21).

З наведених норм вбачається, що права вимоги (майнові права) можуть бути відступлені (продані) лише за існуючим зобов`язанням; первісний кредитор може відступити (продати) тільки ті права вимоги (майнові права), які дійсно існують та йому належать; відступлення (продаж) прав вимоги (майнових прав) здійснюється виключно в межах того обсягу прав, який має в такому зобов`язанні кредитор.

Відповідно до ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором.

Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (частина 1 статті 1078 Кодексу).

У справі встановлено, що ТОВ «ФК «ЄАПБ», як новий кредитор, набуло право вимоги до ОСОБА_1 за договором про надання фінансового кредиту № 08072-04/2021 від 14.01.2021, на підтвердження чого у справі наявні:

- договір факторингу № 30112021-1 від 30.11.2021, укладений між ТОВ «ФК «ЄАПБ» та ТОВ «ФК «Інвеструм» (а.с. 9-10);

- акт прийому-передачі реєстру боржників за договором факторингу № 30112021-1 від 30.11.2021 (а.с. 11);

- витяг з реєстру боржників до договору факторингу № 30112021-1 від 30.11.2021 (а.с. 12).

Отже, ТОВ «ФК «ЄАПБ», як новий кредитор, набуло право вимоги до ОСОБА_1 за укладеним договором про надання фінансового кредиту №08072-04/2021.

При обрахунку наявної у ОСОБА_1 заборгованості за договором про надання фінансового кредиту №08072-04/2021 від 14.04.2021 апеляційний суд ураховує наступне.

У Постанові Великої Палати від 08.06.2021 у справі №662/397/15-ц зроблено наступні висновки.

При вирішенні цивільного спору суд у межах своїх процесуальних повноважень та в межах позовних вимог, встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки) правовідносин сторін, які випливають з встановлених обставин та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець вказує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, а ніж закон. Більш того, виходячи з положень ЦПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить своє відображення в судовому рішенні, зокрема в його мотивувальній і резолютивній частинах.

Тому, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia.

При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови в позові, оскільки згідно з принципом jura novit curia неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.

Тобто суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) та від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19) зроблено правовий висновок про те, що посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені в позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв`язку із цим суд, з`ясувавши при розгляді справи, що позивач послався не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує в рішенні саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

У разі неправильної кваліфікації позивачами змісту правовідносин не можуть наступати негативні для позивача наслідки, навіть за формальних підстав, тому що за змістом статті 13 ЦПК України мають значення вимоги та докази, на яких суд ґрунтує своє рішення. Помилка у визначенні правової природи юридичних фактів, здійсненої позивачами, не має істотного значення. Неправильна юридична інтерпретація фактів не може позбавити сторону в праві на судовий захист права, інакше порушується фундаментальне право особи на справедливий суд.

Суд, який розглядає справу, має право і зобов`язаний самостійно визначити та кваліфікувати правовідносини, які виникли між сторонами, та застосувати відповідну норму права чи закон, який регулює спірні правовідносини.

Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення.

Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України, застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення частини другої статті 625 цього Кодексу.

За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання.

Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц.

Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Так, у пунктах 1.2., 1.3. договору про надання фінансового кредиту від 14.04.2021 передбачено, що кредит надається строком на 30 днів, тобто до 13.05.2021, за користування кредитом Клієнт сплачує Товариству 657,0% (процентів) річних від суми кредиту в розрахунку 1,80% (процентів) на добу.

З положеннями п. 4.3., що міститься у розділі 4 «Відповідальність сторін та порядок вирішення спорів» договору від 14.04.2021, у разі, якщо Клієнт не повернув кредит в строк, зазначений в п. 1.2. цього договору та/або в додатку(ах) до цього договору, проценти, передбачені в п. 1.3. цього договору продовжують нараховуватися за кожний день користування кредитними коштами, але в будь-якому випадку не більше 90 (дев`яноста) календарних днів, починаючи від дня укладення договору.

Таким чином, за період з 14.04.2021 по 13.05.2021 із ОСОБА_1 на користь позивача підлягають стягненню проценти у сумі 5 400 грн (10 000 грн х 1,8% х 30 днів) відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України, а за період з 14.05.2021 по 11.08.2021 у сумі 10 800 грн (10 000 грн х 1,8% х (90 днів 30 днів) відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Є слушними доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції здійснено розрахунок відсотків за користування кредитом за ставкою 2,5% в день, що не відповідає умовам договору, а саме п. 1.3. Здійснюючи розрахунок районний суд помилково послався на п. 4, 6 додатку до договору, що за своєю суттю є інформацію, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та є способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця.

Помилковим є наведений в апеляційній скарзі відповідачем розрахунок заборгованості за період з 14.05.2021 по 11.08.2021 з розрахунку 3% річних. Положеннями ч. 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У даному випадку положеннями п. 4.3. договору про надання фінансового кредиту від 14.04.2021, передбачено сплату процентів у розмірі, що встановлений в п. 1.3 договору, тобто 657,0% (процентів) річних від суми кредиту в розрахунку 1,80% (процентів) на добу.

З огляду на викладене, з ОСОБА_1 підлягає стягненню на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» 26 200 грн заборгованості за кредитним договором, з яких - 10 000 грн заборгованість за тілом та 16 200 грн заборгованість за відсотками.

Виходячи з зазначеного вище, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються учасники справи, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 24.10.2024 зміні в частині визначеної до стягнення заборгованості за договором про надання фінансового кредиту №08072-04/2021 від 14.04.2021 та заборгованості за відсотками шляхом зменшення суми заборгованості з 32 500 грн до 26 200 грн, а суми заборгованості за відсотками з 22 500 грн до 16 200 грн.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат (ч. 1 ст. 1 Закону України «Про судовий збір»).

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

Таким чином, розподіл судових витрат здійснюється за результатом розгляду справи по суті позовних вимог.

Ураховуючи, що рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 24.10.2024 змінено в частині визначеної до стягнення суми заборгованості за кредитом шляхом її зменшення з 32 500 грн до 26 200 грн, тому необхідно змінити розподіл судових витрат.

У зв`язку з частковим задоволенням позову на суму 26 200 грн, що становить 67,56% (26 200 грн х 100% / 38 778,16 грн) від оскаржуваної суми боргу, з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» підлягає стягненню 2 045,71 грн (3 028 грн (а.с. 1) х 67,56%) судового збору за розгляд справи судом першої інстанції. Відтак рішення суду першої інстанції в частині розподілу судового збору підлягає зміні шляхом зменшення стягнутої із ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» суми судового збору з 2 537,76 грн до 2 045,71 грн.

У зв`язку з частковим задоволенням апеляційної скарги на суму 6 300 грн (22 500 грн 16 200 грн), що становить 37,09% (6 300 грн х 100% /(22 500 грн 5 513,92 грн) від оскаржуваної суми боргу, з ТОВ «ФК «ЄАПБ» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 1684,63 грн (4 542 грн (а.с. 153, 164) х 37,09%) судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Цокало Т.М. просила стягнути з ТОВ «ФК «ЄАПБ» всі понесені судові витрати (а.с. 33-41).

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Цокало Т.М. просить стягнути з ТОВ «ФК «ЄАПБ» понесені судові витрати за по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 2 679,78 грн та витрати на правничу допомогу в розмірі 5 000 грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, у числі інших, витрати на професійну правничу допомогу.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано ст. 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішенні від 30.09.2009 № 23-рп/2009, в якому зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Частиною першою статті 60 ЦПК України визначено, що представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Відповідно до ч. 4 ст. 62 ЦПК України повноваження адвоката як представника підтверджуються одним з таких документів:

1) довіреністю;

2) ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність";

3) дорученням органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правничої допомоги, виданим відповідно до Закону України "Про безоплатну правничу допомогу".

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI передбачено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

За положеннями статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правничої допомоги.

Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правничої допомоги, можуть бути:

1) договір про надання правничої допомоги;

2) довіреність;

3) ордер;

4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правничої допомоги.

Повноваження адвоката як захисника або представника в господарському, цивільному, адміністративному судочинстві, кримінальному провадженні, розгляді справ про адміністративні правопорушення, а також як уповноваженого за дорученням у конституційному судочинстві підтверджуються в порядку, встановленому законом.

За пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Договір про надання правничої допомоги укладається в письмовій формі. До договору про надання правничої допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Договір про надання правничої допомоги може укладатися на користь клієнта іншою особою, яка діє в його інтересах. Особливості укладення та змісту контрактів (договорів) з адвокатами, які надають безоплатну правничу допомогу, встановлюються законом, що регулює порядок надання безоплатної правничої допомоги (ст. 27 Закону № 5076-VI).

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15 (провадження № 14-382цс19) зазначено, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом з тим чинне цивільно-процесуальне законодавство встановило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу та підстав для їх стягнення.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 зазначено, що наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.

У постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року у справі №757/29103/20-ц зазначено, що в разі підтвердження обсягу наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, обґрунтованості їх вартості витрати за такі послуги підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною / третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України). Визначальним у цьому випадку є факт надання адвокатом правової допомоги у зв`язку з розглядом конкретної справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено Верховним Судом у постанові від 02.07.2020 у справі № 362/3912/18 та у додатковій постанові від 30.09.2020 у справі № 201/14495/16-ц.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).

Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Як убачається з матеріалів справи, представництво інтересів ОСОБА_1 в судах першої та апеляційної інстанцій здійснювала адвокат Цокало Т.М. згідно з ордером про надання правничої допомоги серії ВІ №1241505 від 03.08.2024 (а.с. 42) та згідно з ордером про надання правничої допомоги серії ВІ №1260351від 24.11.2024 (а.с. 147), виданих на підставі договору про надання правничої допомоги №1043 від 28.08.2024 (а.с. 147 зворот - 149).

Відповідно до розділу 1 договору № 1043 від 28.08.2024 про надання правової допомоги, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , його предмет полягає в наступному.

У відповідності до ст. 59 Конституції України, Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги клієнту на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору на умовах визначених договором (п. 1.1. договору).

Права та обов`язки адвоката передбачені 2 розділом договору.

Адвокат має право здійснювати прийняті на себе зобов`язання у відповідності до меж своєї компетенції, визначеної Конституцією України, Кримінально-процесуальним кодексом України, Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», а також іншими нормативно-правовими актами (п. 2.1.2. договору).

Адвокат за даним договором, має право вчиняти будь-які дії, не заборонені законом, правилами адвокатської етики та даними договором про надання правничої допомоги, необхідні для належного виконання договору про надання правничої допомоги, зокрема:

- звертатися з адвокатським запитом, у тому числі щодо отримання копій документів, до органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, підприємств, установ, організацій, громадських об`єднань, а також до фізичних осіб (за згодою таких фізичних осіб);

- представляти та захищати права, свободи та інтереси Клієнта у всіх судах передбачених Законом України «Про судоустрій і статус суддів» всіх інстанцій, органах державної влади та органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності, громадських об`єднань, перед громадянами, посадовими і службовими особами, до повноважень яких належить вирішення відповідних питань в Україні та за її межами;

- ознайомлюватися на підприємствах, в установах і організаціях з необхідними для адвокатської діяльності документами та матеріалами, крім тих, що містять інформацію з обмеженим доступом;

- складати та підписувати в інтересах клієнта заяви в тому числі позовні заяви відзиви на позовні заяви, скарги, апеляційній та касаційні скарги, клопотання, інші правові та процесуальні документи та подавати їх у встановленому законом порядку, отримувати копії документів;

- доповідати клопотання та скарги на прийомі в посадових осіб та відповідно до закону одержувати від них письмові мотивовані відповіді на ці клопотання і скарги;

- бути присутнім під час розгляду своїх клопотань і скарг на засіданнях колегіальних органів та давати пояснення щодо суті клопотань і скарг;

- збирати відомості про факти, що можуть бути використані к докази в установленому законом порядку запитувати, отримувати і вилучати речі, документи, їх копії, ознайомлюватися з ними та опитувати осіб за їх згодою;

- користуватися іншими правами, передбаченими Законом України.

Згідно з п. 2.3. договору адвокат зобов`язаний:

1) здійснювати клієнту:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності клієнта;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів клієнта у судах під час здійснення цивільного, господарського та адміністративного судочинства, кримінального провадження, а також в інших державних органах, в тому числі в органах державної виконавчої служби, перед приватними виконавцями, фізичними та юридичними особами;

- представництво інтересів клієнта, як потерпілого під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні;

2) своєчасно інформувати клієнта про хід виконання зобов`язань за договором.

Клієнт зобов`язаний здійснювати оплату послуг адвоката на умовах, визначених цим договором або згідно додаткової домовленості, якої сторони за договором досягли окремо (п.п. 2.5.2. договору).

Гонорар адвоката передбачений 3 розділом.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту (п. 3.1. договору).

Порядок обчислення гонорару, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються даним договором про надання правничої допомоги, детальним описом робіт (наданих послуг) або додатковою угодою до даного договору (п. 3.2. договору).

Відповідно до п. 3.3. договору передбачено гонорар (порядок обчислення):

- надання усної консультації фіксована оплата 1 500 грн;

- надання повторної усної консультації при умові наявності нових доказів, обставин які раніше не були в розпорядженні клієнта чи адвоката, в тому числі по телефону, скап чи через будь-який месенджер фіксована оплата 500 грн;

- підготовка та написання позовної заяви в інтересах клієнта фіксована оплата 8 000 грн;

- представництво інтересів клієнта в суді першої інстанції в місцевому суді за участю в одному судовому засіданні (фіксована оплата) 1 000 грн;

- представництво інтересів клієнта в суді апеляційної інстанції фіксована оплата за одну заяву по суті 1 000 грн;

- підготовка та написання заяв по суті фіксована оплата 6 500 грн;

- підготовка та написання апеляційної скарги або відзиву на апеляційну скаргу фіксована оплата 5 000 грн;

- підготовка та написання заяв про забезпечення позову фіксована оплата 1 000 грн;

- підготовка та написання клопотання про витребування доказів фіксована оплата 500 грн;

- підготовка та написання касаційної скарги чи відзиву на касаційну скаргу фіксована оплата 5000 грн;

- ознайомлення з матеріалами справи та з матеріалами виконавчого провадження фіксована оплата 1000 грн;

- запит адвоката фіксована оплата 500 грн;

- розгляд справи за ново виявленими обставинами розмір гонорару встановлюється клієнтом.

Пунктом 3.4. договору передбачений порядок оплати гонорару:

- сплата узгодженої сторонами гонорару (послуг) здійснюється клієнтом в безготівковому порядку шляхом перерахування відповідної суми коштів на розрахунковий рахунок адвоката, реквізити якого зазначаються у в даному договорі в реквізитах адвоката, або в готівковій формі;

- клієнт має право авансувати оплату послуг адвоката, шляхом зарахування коштів на рахунок адвоката, які адвокат зобов`язаний буде зарахувати, як оплату послуг за даним договором, після виконання робіт та підписання акту приймання-передачі наданої правничої допомоги.

Порядок приймання-передачі наданої правничої допомоги:

- правнича допомога вважається наданою після підписання акту приймання-передачі наданої правничої допомоги, який підписується сторонами;

- адвокат надає клієнту акт приймання-передачі наданої правничої допомоги, в якому зазначається зміст наданої правничої допомоги, розмір гонорару, який було внесено та розмір гонорару який підлягає сплаті відповідно до умов договору, додаткові витрати, які були понесені адвокатом понад узгоджену суму гонорару (якщо такі мали місце) та розмір авансового внеску клієнта внесений в рахунок оплати послуг за даним договором (якщо останній було внесено), розмір не відпрацьованого гонорару;

- факт надання адвокатом правничої допомоги в судовому засіданні підтверджується матеріалами справи і не є обов`язковим підписання акту приймання-передачі наданої правничої допомоги (п. 3.7. договору).

Даний договір укладений на строк до 01.01.2027 та набирає чинності з моменту його підписання (п. 5.1. договору) (а.с. 47-49, 147 зворот -149).

03.09.2024 ОСОБА_1 та адвокат Цокало Т.М. склали та підписали акт приймання-передачі наданої правничої допомоги № 1 до договору № 1043 про надання правничої допомоги від 28.08.2024. Згідно з яким адвокат виконав, а клієнт прийняв наступні послуги за договором, вчинені адвокатом за час підготовки відзиву по справі № 742/4878/24 за позовом ТОВ «ФК «ЄАПБ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості :

1. Надання усної консультації фіксована оплата, дата надання: 28.08.2024 1 500 грн;

2. Ознайомлення із матеріалами позовної заяви по справ № 742/4878/24 фіксована оплата, дата ознайомлення: 28.08.2024 1 000 грн;

3. підготовка та написання заяв по суті відзив по справі № 742/4878/24 позовом ТОВ «ФК «ЄАПБ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості фіксована оплата, дата надання, тобто складання відзиву: з 01.09.2024 03.09.2024 6 500 грн.

Станом на 03.09.2024 надано правничої допомоги: 9000 грн.

Клієнтом станом на 03.09.2024 внесено гонорар 9 000 грн, готівкою, згідно квитанції № 1043 в сумі 9 000 грн від 28.08.2024 9 000 грн.

Станом на 03.09.2024 сума невідпрацьованого гонорару складає: 0,00 грн (а.с. 46).

28.08.2024 адвокату Цокало Т.М. сплачено 9 000 грн за договором №1043 про надання правової допомоги від 28.08.2024, що підтверджується квитанцією № 1043 (а.с. 45).

Ураховуючи викладене, зважаючи на характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, ціни позову, відсутності заперечень позивача щодо їх розміру, апеляційний суд дійшов висновку про те, що витрати на професійну правничу допомогу адвоката Цокало Т.М. у суді першої інстанції підлягають відшкодуванню.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з частковим задоволенням позову на 67,56% від оскаржуваної суми, з ТОВ «ФК «ЄАПБ» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 2 919,60 грн (9 000 грн х 32,44%) витрат на правничу допомогу адвоката в суді першої інстанції, відтак рішення суду першої інстанції в зазначеній частині підлягає зміні шляхом збільшення стягнутої суми судового збору з 1 457,10 грн до 2 919,60 грн.

24.11.2024 ОСОБА_1 та адвокат Цокало Т.М. склали та підписали акт приймання-передачі наданої правничої допомоги № 1 до договору № 1043 про надання правничої допомоги від 28.08.2024. Згідно з яким адвокат виконав, а клієнт прийняв наступні послуги за договором, вчинені адвокатом за час підготовки апеляційної скарги на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 24.10.2024 по справі № 742/4878/24 за позовом ТОВ «ФК «ЄАПБ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості:

1. Підготовка та написання апеляційної скарги на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 24.10.2024 по справі № 742/4878/24 за позовом ТОВ «ФК «ЄАПБ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості фіксована оплата, дата складання апеляційної скарги: з 22.11.2024 24.11.2024 5 000 грн;

2. Станом на 24.11.2024 надано правничої допомоги 5 000 грн;

3. Клієнтом станом на 24.11.2024 внесено гонорару 5 000 грн, готівкою, згідно квитанції № 1043-1 від 22.11.2024 5 000 грн;

4. Станом на 22.11.2024 сума невідпрацьованого гонорару складає 00,00 грн (а.с. 151).

22.11.2024 адвокату Цокало Т.М. сплачено 5 000 грн за договором №1043-1 про надання правової допомоги від 28.08.2024, що підтверджується квитанцією №1043-1 (а.с. 152).

Також до апеляційної скарги додано детальний опис робіт (наданих послуг) (а.с. 152 зворот).

Отже, аналізуючи обсяг правової допомоги адвоката Цокало Т.М. (складання апеляційної скарги) у суді апеляційної інстанції та надані на його підтвердження належні, допустимі та достатні докази, у законодавчо встановлений спосіб та строки колегія суддів уважає, що вказані витрати є документально підтвердженими, а їх сума детально описана та обґрунтована у наданих документах.

Ураховуючи вищезазначене, апеляційний суд приходить до висновку, що вимоги ОСОБА_1 про стягнення витрат на правову допомогу у суді апеляційної інстанції з урахуванням положень п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України підлягають частковому задоволенню.

У зв`язку з частковим задоволенням апеляційної скарги на 37,09% від оскаржуваної суми, з ТОВ «ФК «ЄАПБ» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 1 854,50 грн (5 000 х 37,09%) витрат на правничу допомогу адвоката в суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст. 141, 367, 374, п. 2, 4 ч. 1 ст. 376, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 24 жовтня 2024 року змінити:

- в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованості за договором про надання фінансового кредиту №08072-04/2021 від 14.04.2021, зменшивши суму стягнення з 32 500 грн до 26 200 грн;

- в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованості за відсотками, зменшивши суму стягнення з 22 500 грн до 16 200 грн;

- в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» в рахунок відшкодування коштів сплачених за судовий збір при подачі позовної заяви, зменшивши суму відшкодування з 2 537,76 грн до 2 045,71 грн;

- в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» на користь ОСОБА_1 правової допомоги, збільшивши суму правової допомоги з 1 457,10 грн до 2 919,60 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» на користь ОСОБА_1 1 684,63 грн судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції та 1 854,50 грн витрат на правову допомогу адвоката в суді апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуюча О.Є. Мамонова

Судді: А.А. Скрипка

О.Л. Шарапова