Справа номер 486/1847/24 Головуючий суду першої інстанції Волощук О. О.
Провадження номер 22-ц/812/250/25 Доповідач суду апеляційної інстанції Локтіонова О. В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Локтіонової О. В.,

суддів Крамаренко Т. В., Ямкової О. О.,

із секретарем судового засідання Носіковим І. М.,

за участі представника Другого відділу ДВС у Вознесенському районі Миколаївської області Омельченко Т. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Другого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) на ухвалу Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 13 грудня 2024 року, постановлену під головуванням судді Волощук О. О. в приміщенні суду у м. Південноукраїнськ Миколаївської області, повне судове рішення складено 17 грудня 2024 року, за скаргою ОСОБА_1 на дії Другого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) щодо нарахування заборгованості зі сплати аліментів,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст заявлених вимог

02 листопада 2024 року ОСОБА_1 через представника подав до суду скаргу на дії Другого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) (далі Другий відділ ДВС у Вознесенському районі), яку обґрунтовував наступним.

Заявник вказував, що судовим рішенням у справі №489/3063/17 з нього на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання дитини у розмірі частини від всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 27 червня 2017 року і до досягнення дитиною повноліття.

На підставі зазначеного рішення Другим відділом ДВС у Вознесенському районі відкрито виконавче провадження №55337855, в межах якого накладено арешт на рахунки ОСОБА_1 .

Заявник зазначав, що підставою для накладення арешту слугувала нарахована державним виконавцем заборгованість зі сплати аліментів у сумі 233 505,57 грн.

ОСОБА_1 вказував, що заборгованість по сплаті аліментів нарахована внаслідок завищення його доходів, що є незаконним.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 просив визнати неправомірною нараховану йому заборгованість по сплаті аліментів у виконавчому провадженні №55337855 та зобов`язати Другий відділ ДВС у Вознесенському районі здійснити перерахунок заборгованості зі сплати аліментів.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Ухвалою Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 13 грудня 2024 року скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Визнано неправомірним розрахунок заборгованості зі сплати аліментів у виконавчому провадженні №55337855.

Державного виконавця Другого відділу ДВС у Вознесенському районі зобов`язано здійснити перерахунок заборгованості зі сплати аліментів у виконавчому провадженні №55337855.

Ухвалюючи таке судове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що державним виконавцем неправомірно було віднесено до доходів боржника грошові кошти, отримані ним від продажу рухомого та нерухомого майна, а тому нарахована державним виконавцем заборгованість зі сплати аліментів є безпідставною.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Не погодившись із ухвалою суду, Другий відділ ДВС у Вознесенському районі подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просив ухвалу суду скасувати та закрити провадження у справі.

Обґрунтовуючи подану скаргу, Другий відділ ДВС у Вознесенському районі вказував, що ним не були порушені норми законодавства щодо визначення розміру аліментів. Посилаючись на правову позицію Верховного Суду, викладену ним у постанові від 31 липня 2020 року у справі №234/15413/17, апелянт наполягав на тому, що дохід від відчуження рухомого та нерухомого майна підпадає під дію Переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб. Він вказував, що суд першої інстанції неправильно розтлумачив норми законодавства та застосував постанову Верховного Суду від 25 січня 2021 року у справі №758/10761/13-ц, оскільки правовідносини у ній не є подібними тим, що виникли у справі, яка розглядалася судом першої інстанції.

Також Другий відділ ДВС у Вознесенському районі вказував на те, що судом першої інстанції було порушено його право на участь у судовому засіданні, яке було призначене на 13 грудня 2024 року, оскільки у зазначений день представник відділу не отримав запрошення на участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Фактичні обставини справи

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 31 жовтня 2017 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частини всіх видів доходів щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 27 червня 2017 року і до досягнення дитиною повноліття.

Постановою Южноукраїнського міського ВДВС від 08 грудня 2017 року відкрито виконавче провадження №55337855 з виконання зазначеного вище рішення суду.

Постановою Южноукраїнського міського ВДВС від 09 лютого 2018 року звернуто стягнення на доходи ОСОБА_1 .

За інформацією Державної податкової служби України у другому кварталі 2019 року ОСОБА_1 отримав дохід у сумі 95 633 грн від продажу рухомого майна та у другому кварталі 2020 року дохід у сумі 648 180 грн від продажу нерухомого майна.

22 жовтня 2024 року Другим відділом ДВС у Вознесенському районі складено розрахунок заборгованості зі сплати аліментів у виконавчому провадженні №55337855, відповідно до якого ОСОБА_1 станом на вересень 2024 року має заборгованість зі сплати аліментів у сумі 233 505,57 грн.

Із цього розрахунку вбачається, що державний виконавець включив до доходів ОСОБА_1 отримані ним кошти від продажу рухомого та нерухомого майна у 2019 та 2020 роках.

Позиція апеляційного суду та нормативно-правове обґрунтування

Згідно з вимогами статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Згідно зі статтею 180 Сімейного кодексу України (далі СК України) батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Статтею 195 СК України встановлено порядок визначення заборгованості за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу)

Відповідно до частини першої наведеної статті, заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном.

Заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.

У разі встановлення джерела і розміру заробітку (доходу) платника аліментів, який він одержав за кордоном, за заявою одержувача аліментів державний виконавець, приватний виконавець здійснює перерахунок заборгованості (частина 2 статті 195 СК України).

У частин третій статті 195 СК України встановлено, що розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору судом.

Відповідно до статті 81 СК України перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб, затверджується Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 26 лютого 1993 року № 146 «Про перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб» затверджено перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів (далі Перелік).

Відповідно до пункту 1 зазначеного Переліку утримання аліментів з працівників провадиться з усіх видів заробітку і додаткової винагороди як за основною роботою, так і за роботою за сумісництвом, в тому числі з: 1) основної заробітної плати за посадовим окладом, тарифною ставкою, відрядними розцінками тощо; 2) усіх видів доплат і надбавок до заробітної плати; 3) грошових і натуральних премій; 4) оплати за надурочну роботу, за роботу в святкові, неробочі та вихідні дні; 5) заробітної плати, що зберігається під час відпустки, а також з одержуваної при звільненні компенсації за невикористану протягом кількох років відпустку; 6) заробітної плати, що зберігається під час виконання державних і громадських обов`язків, та в інших випадках збереження середньої заробітної плати; 7) винагороди за загальні річні підсумки роботи підприємств та організацій; 8) винагороди, що виплачується штатним літературним працівникам газет, журналів, агентств друку, радіо, телебачення із фонду літературного гонорару, а також нештатним літературним працівникам, що підлягають державному соціальному страхуванню; 9) одноразової винагороди (відсоткових надбавок) за вислугу років; 10) допомоги по державному соціальному страхуванню, а також з допомоги по тимчасовій непрацездатності, що встановлені в колективних сільськогосподарських підприємствах; 11) доплат до допомоги по державному соціальному страхуванню, виплачуваних за рахунок підприємств, установ, організацій; 12) сум, виплачуваних для відшкодування збитків у зв`язку з втратою працездатності внаслідок каліцтва або іншого пошкодження здоров`я, за винятком сум для відшкодування витрат на догляд за ними, на додаткове харчування, санаторно-курортне лікування (включаючи оплату проїзду) і протезування потерпілих; 13) допомоги по безробіттю; 14) одержуваної пенсії, за винятком надбавок до пенсії, що виплачуються інвалідам першої групи на догляд за ними; 14-1) державної соціальної допомоги інвалідам з дитинства, призначеної відповідно до Закону України «Про державну соціальну допомогу інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам»; 15) стипендій, виплачуваних студентам в період навчання у вищих навчальних закладах, учням професійних навчально-виховних закладів та слухачам навчальних закладів підвищення кваліфікації та перепідготовки кадрів; 16) доходів від підприємницької діяльності, селянських (фермерських) господарств, кооперативів, об`єднань громадян, а також доходів, що припадають на частку платника аліментів від присадибної ділянки або підсобного господарства; 17) усіх видів заробітку, одержуваного адвокатами за роботу в юридичних консультаціях; 18) плати, отриманої за передачу в оренду земельної ділянки або земельної частки (паю); 19) інших видів заробітку.

Постанова Кабінету Міністрів України від 26 лютого 1993 року №146 «Про перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб» є спеціальним правовим актом, який підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

З урахуванням системного способу тлумачення вказаного Переліку видів доходів, які враховуються при визначені розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб як підзаконного нормативно-правового акта має здійснюватися з урахуванням дійсного змісту норм закону, на розвиток та виконання якого він прийнятий.

При цьому зміст положень Переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб включає до поняття «заробітку» також і виплати, які заробітною платою не є, зокрема доходи від підприємницької діяльності, кооперативів тощо, що свідчить про більш широке тлумачення змісту поняття «заробіток» ніж виплати, які виплачуються в межах трудових правовідносин.

Крім того, у пункті 13 Переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб вказується, що утримання аліментів провадиться з суми заробітку (доходу), що належить особі, яка сплачує аліменти, після утримання з цього заробітку (доходу) податків. Вживання терміну «дохід» у дужках після поняття «заробіток» може розумітися як визнання цих понять синонімами в контексті приписів цього Переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб. Отже, Перелік видів доходів, які враховуються при визначені розміру аліментів, не є вичерпним.

Зазначений правовий висновок висловлено Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 05 вересня 2019 року у справі №760/4569/18-ц.

У постанові від 25 січня 2021 року у справі №758/10761/13 Об`єднана палата Касаційного цивільного суду Верховного Суду виснувала, що «з урахуванням вимог справедливості та розумності будь-який суб`єкт приватного права безумовно спрямовує на споживання лише такі доходи, які становлять безумовний приріст його майна (заробітна плата, гонорари, плата за надання послуг, доходи від процентів по депозитам, орендна плата тощо). Саме тому лише той дохід, який збільшує майно платника аліментів, якщо тільки він прямо не звільнений від цього Переліком видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів, має враховуватись під час визначення розміру аліментів.

Натомість, грошовий дохід, який є просто еквівалентом відчуженого платником аліментів майна, не повинен враховуватись під час визначення розміру аліментів.

Тлумачення наведених вище норм права дає підстави для висновку, що виручення боржником грошових коштів від продажу нерухомого майна, в обмін на передачу покупцю права власності на зазначене нерухоме майно, не має наслідком отримання доходу платником аліментів, а є грошовим еквівалентом вартості цього майна до його продажу та не є видом заробітку (доходу), з якого стягуються аліментні платежі, у розумінні Переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів».

У вказаній постанові Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду прийшов до висновку про відступлення від правового висновку Верховного Суду у складі колегії судів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 липня 2020 року у справі 234/15413/17 (провадження № 61-1685св20) про те, що дохід від відчуження належного боржникові нерухомого майна, набутого ним до укладення шлюбу та народження дитини, відноситься до Переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів, а тому на такий дохід може бути здійснено нарахування аліментів у межах виконавчого провадження.

Відповідно до статей 76, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши, що отримані ОСОБА_1 кошти від продажу майна у розумінні положень статті 81, частини першої статті 195 СК України та пункту 13 Переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів не є фактичним заробітком платника аліментів, а є грошовим еквівалентом майна, що належало йому до продажу, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про наявність підстав для задоволення скарги.

Відповідно до статті 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Таким чином колегія суддів доходить висновку, дії державного виконавця щодо включення до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів ОСОБА_1 вартості відчуженої ним рухомого та нерухомого майна є неправомірними, а вимоги скарги ОСОБА_1 обґрунтованими.

Що стосується доводів апелянта про те, що судом першої інстанції було порушено його право на участь у судовому засіданні, яке було призначене на 13 грудня 2024 року, оскільки у зазначений день представник відділу не отримав запрошення на участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, то колегія суддів виходить з такого.

З матеріалів справи вбачається, що 27 листопада 2024 року суд першої інстанції постановив ухвалу про проведення судових засідань у справі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою системи «ВКЗ» з представником Другого відділу ДВС у Вознесенському районі.

13 грудня 2024 року фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи.

Вказане можна трактувати так, що представник Другого відділу ДВС у Вознесенському районі не вийшов на зв`язок з судом в режимі відеоконференції.

Матеріали справи не містять зауважень представника Другого відділу ДВС у Вознесенському районі від 13.12.2024 року, направлених суду першої інстанції, про незапрошення його до участі у судовому засіданні.

Згідно з ч.5 ст.212 ЦПК України ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, його представник, який подав відповідну заяву, крім випадку коли суд після призначення судового засідання чи під час такого засідання втратив технічну можливість забезпечити проведення відеоконференції.

З урахуванням вказаного неможна стверджувати, що суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права щодо проведення судового засідання в режимі відеоконференції.

До того ж, відповідно до вимог ч.2 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Справа, яка переглядається в апеляційному порядку, вирішена судом першої інстанції правильно. Другий відділ ДВС у Вознесенському районі виклав свою позицію суду першої інстанції, про що свідчать матеріали справи. До апеляційної скарги ним не було надано доказів, які б могли вплинути на результат вирішення справи судом першої інстанції.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункти 1 і 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга Другого відділу ДВС у Вознесенському районі підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Керуючись ст.374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Другого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) залишити без задоволення.

Ухвалу Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 13 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О. В. Локтіонова

Судді Т. В. Крамаренко

О. О. Ямкова

Повна постанова складена 14 лютого 2025 року.