Провадження № 2/205/665/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2025 року м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Приходченко О.С.

при секретарі Король Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському і Новокодацькому районах м. Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про звільнення майна з-під арешту,

ВСТАНОВИВ:

17 грудня 2024 року ОСОБА_1 звернувся через систему «Електронний суд» до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до відповідача Другого Правобережного ВДВС у Чечелівському і Новокодацькому районах м. Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про звільнення майна з-під арешту, який зареєстрований судом 18 грудня 2024 року.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2024 року позов було прийнято до розгляду та відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Позивач у своєму позові посилався на те, що на виконанні Другого Правобережного ВДВС у Чечелівському і Новокодацькому районах м. Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) перебувало виконавче провадження № 19049252 з примусового виконання виконавчого листа 1-625 від 02 лютого 2010 року про конфіскацію усього особистого майна, належного ОСОБА_1 . Постановою державного виконавця від 13 жовтня 2010 року виконавчий документ було повернуто стягувачеві на підставі п. 2 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження». Строк пред`явлення виконавчого документа сплив. Позивач звернувся до відповідача зі скаргою з метою зняти арешт та заборону відчуження з усього належного ОСОБА_1 майна. 06 березня 2024 року від виконавчої служби надійшла відповідь, в якій зазначено про неможливість зняття арешту, оскільки виконавче провадження завершено. Така відмова у знятті арешту з майна незаконна та протиправна, державний виконавець мав зняти арешт при закінченні виконавчого провадження. Просив суд зобов`язати відповідача зняти арешт з майна, накладеного в межах виконавчого провадження № 19049252 з примусового виконання виконавчого листа № 1-625 від 02 лютого 2010 року про конфіскацію усього належного особистого майна ОСОБА_1 .

Відповідач Другий Правобережний ВДВС у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) у відзиві на позовну заяву зазначив, що на примусовому виконанні у ВДВС перебувало виконавче провадження № 19049252 з примусового виконання листа № 1-625, виданого 02 лютого 2010 року Ленінським районним судом м. Дніпропетровська про конфіскацію на користь держави усього належного майна ОСОБА_1 . Виконавче провадження було закінчено. Відповідно до Правил ведення діловодства та архіву в органах ВДВС виконавчі провадження, які були завершені по 2020 рік включно, а виконавчі провадження за постановами про накладення адміністративного стягнення по 2022 рік включно, було знищено у зв`язку із закінченням строку зберігання. Перевіркою АСВП та архівних виконавчих проваджень встановити виконавче провадження, в межах якого було накладено арешт на майно ОСОБА_1 , не виявилося можливим. Таким чином, у Другого Правобережного ВДВС у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) відсутні підстави для зняття арешту з майна боржника ОСОБА_1 . Також зауважив, що відповідно до роз`яснень постанови Пленуму ВССУ № 5 від 03 червня 2016 року позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору майном чи речовим правом на майно, і яка не є стороною виконавчого провадження, подається позов про зняття арешту з майна. Причому відповідачами в справі за позовом про зняття арешту (звільнення майна з-під арешту) є боржник і особа, в інтересах якої накладено арешт на майно; а як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, тому позивачем невірно визначено відповідача. Просив суд ухвалити рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає позовну заяву такою, що не підлягає задоволенню за наступних підстав.

Судом встановлено, що 29 лютого 2024 року ОСОБА_1 звернувся зі скаргою на бездіяльність державного виконавця Другого Правобережного ВДВС у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (а.с. 4).

На примусовому виконанні у ВДВС Ленінського районного управління юстиції м. Дніпропетровська перебував виконавчий лист № 1-625, виданий Ленінським районним судом м. Дніпропетровська, про конфіскацію всього належного майна ОСОБА_1 ; виконавче провадження, яке було закінчено, виконавчий документ повернутий на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження». Виконавче провадження було знищено у зв`язку із закінченням строку зберігання (а.с. 4 оберт-5).

Згідно із ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатись своєю власністю.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

У відповідності до ст. ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. При цьому, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.

За правилами ч. 4 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» підставами для знання арешту з майна є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону.

Частиною 5 статті 59 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачено, що у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Згідно з роз`ясненнями Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ в Постанові № 5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», і з системного аналізу норм закону, що регулюють захист права власності чи іншого речового права від порушень, зокрема питання щодо звільнення майна з-під арешту, накладеного державним виконавцем в межах виконавчого провадження, існує два способи здійснення такого права: 1) на рішення та дії державного виконавця стороною виконавчого провадження може бути подана скарга, яка підлягає розгляду в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК, крім випадків, коли розгляд таких скарг відбувається за правилами іншого судочинства (наприклад адміністративного судочинства); 2) особою, яка володіє на підставі закону чи договору майном чи речовим правом на майно, і яка не є стороною виконавчого провадження, подається позов про зняття арешту з майна. Причому відповідачами в справі за позовом про зняття арешту (звільнення майна з-під арешту) є боржник і особа, в інтересах якої накладено арешт на майно; а як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби; на позовні вимоги про зняття арешту з майна поширюється трирічний строк позовної давності, перебіг якого починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про арешт майна.

Позивач не дотримався вимог процесуального закону, що регулює питання подання позову про виключення майна з-під арешту, оскільки даний позов про звільнення майна з-під арешту він пред`явив до неналежного відповідача.

У разі звернення до суду з даним позовом про звільнення майна з-під арешту у якості захисту речового права від виниклого порушення (за ст.ст. 387, 391, 396 ЦК України) позивач такий позов повинен пред`явити до особи (осіб), від прав та обов`язків яких залежить обсяг, зміна чи припинення його прав, тобто для даного випадку відповідачами мають бути боржника та має бути стягувач, в інтересах якого накладено арешт і який у зв`язку з накладенням арешту набув певні права щодо арештованого майна (право задоволення вимоги за рахунок такого майна в порядку і в черзі, встановленій законом).

Обов`язок та право визначати відповідачів, до яких пред`являється позов, покладається на позивача. Жодних клопотань з цього приводу позивач не заявив. Позов, для того, щоби бути задоволеним, має бути пред`явлений до належного відповідача (відповідачів). У даному випадку позов мав бути пред`явленим до стягувача у виконавчому провадження, за яким воно і було відкрито, Другий Правобережний ВДВС у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) має бути залучений до участі в справі в якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору.

За приписами статті 51 ЦПК України суд першої інстанції може залучити до участі у справі співвідповідача або замінити первісного відповідача належним відповідачем лише за клопотанням позивача.

У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК України, статтею 51 ЦПК України. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивача права пред`явити позов до належного відповідача.

За таких обставин, заявлені позивачем позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Враховуючи, що у задоволенні позовних вимог позивачеві було відмовлено, сплачений ним судовий збір у розмірі 1 211 грн. 20 коп. (а.с. 6 оберт) слід віднести за рахунок позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 317, 319, 321, 328 ЦК України, ч. 1 ст. 141, ст.ст. 263, 264, ч.ч. 1-7 ст. 265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) у задоволенні позовних вимог до Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському і Новокодацькому районах м. Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (, місцезнаходження за адресою: 49128, м. Дніпро, вул. Юрія Кондратюка, буд. 108) про звільнення майна з-під арешту відмовити.

Судові витрати у справі віднести за рахунок позивача.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Суддя: