КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 372/5059/24 Головуючий у суді І інстанції Сташків Т.Г.
Провадження № 22-ц/824/3075/2025 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 19 вересня 2024 року у справі за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви до ОСОБА_2 ( ОСОБА_2 ),

в с т а н о в и в:

У вересні 2024 року ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Веретільник О.С. звернувся до суду із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви про визнання права власності на будинок, в якій просив вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення заборони вчиняти певні дії, а саме: заборонити ОСОБА_2 ( ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , доступ, розпорядження та користування будинком, який знаходиться на земельній ділянці :04:004:0021, який має реєстраційний номер об`єкта нерухомості 31, а також розпорядження земельною ділянкою :04:004:0021.

В обґрунтування заяви зазначено, що за інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_1 має право власності на нерухомість, а саме: житловий будинок площею 128,8 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 31 - право власності набуте на підставі договору дарування № 1338 від 30 березня 2017 року; земельну ділянку з кадастровим номером :04:004:0020, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що набута на підставі договору дарування № 1342 від 30 березня 2017 року. За договором дарування будинок знаходиться на земельній ділянці :04:004:0020.

ОСОБА_2 (ОСОБА_2) відповідно до свідоцтва про зміну прізвища від 12 червня 2013 року при народженні ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є власником: житлового будинку площею 685,5 кв. м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 31 - право власності набуте на підставі договору дарування від 28 квітня 2015 року № 990; земельної ділянки з кадастровим номером :04:004:0021, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 31 - право власності набуте на підставі договору дарування від 28 квітня 2015 року № 998. За договором дарування будинок ОСОБА_2 знаходиться на земельній ділянці :04:004:0021.

Заявник вважав, що належна йому земельна ділянка :04:004:0020 знаходиться під його будинком, а земельна ділянка :04:004:0021 знаходиться під будинком АДРЕСА_2 .

Однак, в ході аналізу інформації в кадастровій карті встановлено фактичні інші обставини, а саме земельна ділянка :04:004:0021 знаходиться під будинком ОСОБА_1 , а земельна ділянка :04:004:0020 знаходиться під будинком АДРЕСА_2 .

На даний час триває реконструкція будинку, належного ОСОБА_1 (площею 128,8 кв. м за відомостями реєстру) та останній має намір отримати новий технічний паспорт і правовстановлюючий документ на будинок, проте за наявної ситуації заявник не має змоги належним чином зареєструвати зміни у характеристиках свого будинку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно після перепланування, оскільки правовстановлюючий документ підтверджує його власність на будинок, розташований по АДРЕСА_1 , який знаходиться на земельній ділянці :04:004:0020, а фактично йому належить будинок по АДРЕСА_3 , який знаходиться на земельній ділянці :04:004:0021.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 має намір звернутись до суду з позовом про визнання права власності на житловий будинок площею 250 кв. м, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 31, що розташований на земельній ділянці :04:004:0021.

Разом з тим, існує ризик перешкоджання ОСОБА_1 у користуванні своїм майном - житловим будинком з реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 31, який обумовлений тим, що у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 склались напружені відносини, останній не виконав вимоги заявника щодо відшкодування йому витрат, понесених на утримання будинку ОСОБА_2 на підставі доручення, а тому ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про компенсацію понесених витрат.

Також наявний ризик втрати і пошкодження майна ОСОБА_1 , оскільки невідомі особи, які не є власниками будинку та земельної ділянки, разом із ОСОБА_2 вже здійснювали незаконний доступ до земельної ділянки та майна заявника під час його відсутності на території домоволодіння.

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 19 вересня 2024 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що заявник не надав до суду доказів того, що незастосування вказаних заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він має намір звернутися до суду. Також не доведено, що ОСОБА_2 має реальні наміри перешкоджання ОСОБА_1 житловим будинком за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 31, а також ризик можливої втрати і пошкодження цього майна.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, заявник в особі представника - адвоката Веретільник О.С. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів невідповідності висновків суду першої інстанції обставинам справи йпорушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким вимоги заяви про забезпечення позову задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що запропонований захід забезпечення позову збереже поточну ситуацію у відносинах права власності на нерухомість до усунення документальних помилок, а саме ОСОБА_1 продовжить користуватись тим будинком, що належить йому, а ОСОБА_2 , відповідно - своїм, проте забезпечення позову усуне підстави для поглиблення конфлікту між сторонами, а також можливість реалізації «чужого» майна всупереч волі власника. З тих же причин захід забезпечення позову не є надто обтяжливим чи таким, що призведе до збитків будь-якій стороні.

Водночас, унаслідок незадоволення заяви про забезпечення позову буде існувати можливість знищення чи пошкодження майна ОСОБА_1 , що знаходиться в його житловому будинку чи на земельній ділянці навколо будинку, втрати права власності на своє майно внаслідок свідомої чи не свідомої поведінки ОСОБА_2 . Ризик втрати майна є цілком виправданим, оскільки з моменту первинної помилки у документах було здійснене дві нотаріальні дії щодо майна ОСОБА_2 та чотири - щодо майна ОСОБА_1 . Жоден із нотаріусів та/або державних реєстраторів не виявив помилки у документах, однак вона дуже легко виявляється методом співставлення даних у ДРПП та кадастровій карті.

Щодо можливості виконання судового рішення чи суттєвого ускладнення виконання рішення у випадку незабезпечення позову, заявник вказав, що виконання рішення може суттєво ускладнитись якщо відповідач продасть свій будинок чи земельну ділянку, яка буцімто знаходиться під його будинком (а насправді під будинком ОСОБА_1 ). Саме на упередження таких дій направлена заява про забезпечення позову.

Об`єкт нерухомості за № 31 - це будинок, в якому проживає заявник ОСОБА_1 і який йому належить на підставі договору дарування, а об`єкт нерухомості за № :04:004:0021 - земельна ділянка, яка знаходиться під будинком ОСОБА_1 , але подарована ОСОБА_2 .

Враховуючи, що в жодному документі ніяк не зафіксовано, що земельна ділянка під будинком заявника належить ОСОБА_2 і навпаки (це випливає лише із системного аналізу документів, картографічних матеріалів і розуміння взаємного розташування об`єктів на місцевості), то ніщо не завадить останньому за бажанням продати земельну ділянку :04:004:0021.

Додатково наголошує, що запропонований захід забезпечення позову є розумним, адекватним та співмірним, адже заявник пропонує заборонити ОСОБА_2 користуватись будинком ОСОБА_1 та розпоряджатись (наприклад продавати) земельну ділянку, на якій знаходиться вказаний будинок.

В порядку, визначеному статтею 360 ЦПК України, до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_2 в особі його представника - адвоката Олекси Л.А., в якому останній просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги з посиланням на те, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм процесуального права, є законною та обґрунтованою та не може бути скасована з підстав, які зазначені заявником.

Стверджує, що ОСОБА_1 ані до суду першої інстанції, ані в апеляційній скарзі не надав доказів того, що незастосування запропонованих ним заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів, за захистом яких він має намір звернутися до суду.

Учасники справи та/або їх представники в судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, адвокат Олекса Л.А. подала клопотання про розгляд справи без її участі, сторона заявника причини неявки до апеляційного суду не повідомила, а тому колегія суддів дійшла висновку, що неявка сторін відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

12 лютого 2025 року на офіційну електронну пошту суду апеляційної інстанції від представника заявника - адвоката Веретільник О.С. надійшла заява про залишення апеляційної скарги без розгляду.

Відповідно до частин першої, четвертої, шостої, восьмої статті 14 ЦПК України у судах функціонує Єдина судова інформаційно-комунікаційна система, яка відповідно до закону забезпечує обмін документами (надсилання та отримання документів) в електронній формі між судами, між судом та учасниками судового процесу, між учасниками судового процесу, а також фіксування судового процесу і участь учасників судового процесу у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Адвокати, нотаріуси, державні та приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, органи державної влади та інші державні органи, зареєстровані за законодавством України як юридичні особи, їх територіальні органи, органи місцевого самоврядування, інші юридичні особи, зареєстровані за законодавством України, реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в добровільному порядку.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 вересня 2023 року у справі № 204/2321/22 зазначено, що законодавцем допускається подання фізичною особою нарівні з паперовою формою, зокрема, апеляційних скарг в електронній формі з обов`язковим їх скріпленням власним кваліфікованим електронним підписом учасника справи та подання такого документу через підсистеми «Електронний суд» та «Електронний кабінет», або з використанням офіційної електронної адреси із засвідченням кваліфікованим електронним підписом.

Звернення фізичної особи до суду через офіційну електронну адресу суду з процесуальним електронним документом, який підписаний електронним цифровим підписом, є належним та правомірним способом безпосереднього звернення до суду, що ототожнюється із безпосереднім зверненням до суду через канцелярію або традиційними засобами поштового зв`язку і має кваліфікуватися саме як безпосереднє звернення до суду.

Проте, наведені висновки не стосуються адвокатів, нотаріусів, приватних виконавців, судових експертів, державних органів та органів місцевого самоврядування, суб`єктів господарювання державного та комунального секторів економіки, які реєструють свої офіційні електронні адреси в ЄСІТС в обов`язковому порядку.

Отже, наразі адвокати, у разі подання процесуальних документів до суду в електронній формі, мають використовувати підсистему «Електронний суд».

Оскільки заява про залишення апеляційної скарги без розгляду подана представником ОСОБА_1 - адвокатом Веретільник О.С.до суду апеляційної інстанції в електронному вигляді шляхом направлення на офіційну електронну адресу Київського апеляційного суду, а не шляхом формування документа у підсистемі «Електронний суд» чи у письмовому вигляді через засоби поштового зв`язку, відповідно до вимог статті 183 ЦПК України така заява підлягає поверненню особі, яка її подала, без розгляду.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Забезпечення позову по суті - це тимчасове обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

За змістом статті 151 ЦПК України заява про забезпечення позову повинна містить, зокрема: предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення заяви про забезпечення позову. Крім того, особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна довести відповідність (адекватність) засобу забезпечення позову.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 150 ЦПК України одним із видів забезпечення позову є заборона вчиняти певні дії.

Водночас заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Під час розгляду заяви про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам відповідно до роз`яснень у пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову».

Метою вжиття заходів забезпечення позову є охорона матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують за його позовом реальне виконання позитивно судового рішення, у разі прийняття такого.

Підставою забезпечення позову є обґрунтоване припущення заявника про те, що незастосування заходів по забезпеченню позову може утруднити або взагалі унеможливити виконання рішення суду.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки заявника, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Колегія суддів враховує, що питання обґрунтованості позовних вимог перевіряються судом під час розгляду справи по суті і не мають розглядатися при забезпеченні позову, оскільки дана процесуальна дія є оперативним заходом, що вживається для забезпечення виконання рішення суду у разі його потенційного задоволення.

Отже, із заяви про забезпечення позову суд має встановити, що між сторонами дійсно існує спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Також суд має з`ясувати обсяг позовних вимог. І після цього суд має встановити відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

У постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 754/4437/18 (провадження № 61-47464св18) зроблено висновок про те, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Із заяви про забезпечення позову не вбачається, що між сторонами дійсно виник спір. ОСОБА_1 обґрунтовує свої вимоги тим, що він виявив, що його будинок розташований на земельній ділянці, яка належить ОСОБА_2 , а на належній йому земельній ділянці розташований будинок, власником якого є ОСОБА_2 . Така ситуація існує з 2015 року.

Також заявник зазначав, що це сталось внаслідок помилки в оформленні документів, а не внаслідок неправомірних дій ОСОБА_2 . Тобто, таким станом речей порушуються права обох власників земельних ділянок і вони обидва зацікавлені у її виправленні. Проте заявник не вказує, що він намагався вирішити цю ситуацію в позасудовому порядку, а ОСОБА_2 відмовився, внаслідок чого виник спір.

Крім того, заявник зазначав, що він має намір пред`явити позов про визнання права власності на будинок. Проте в заяві не вказано, на який саме будинок претендує заявник і яким чином визнання права власності на будинок може виправити помилку в оформленні права власності на земельну ділянку.

Також не сприяє розумінню того, з яким саме позовом має звернутись заявник є та обставина, що зазначаючи про те, що він намір подати позов про визнання права власності, разом із тим зазначає, що планує подати позов немайнового характеру, що суперечить одне одному.

Отже, із заяви ОСОБА_1 не вбачається, що між ним та ОСОБА_2 виник спір, заявник не вказав предмет позову і обсяг позовних вимог, які він має намір заявити до ОСОБА_2 , а тому суд першої інстанції був позбавлений можливості встановити, чи існує загроза невиконання чи утруднення виконання рішення суду і чи буде обраний заявником спосіб забезпечення позову сприяти охороні матеріально-правових інтересів позивача.

Суд першої інстанції правильно виходив з того, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а заявником не надано суду будь-яких доказів на підтвердження обставин, викладених у заяві.

Здійснивши оцінку обґрунтованості доводів заявника, суд першої інстанції вірно виходив того, що у цій справі не встановлено розумності, обґрунтованості і адекватності вимог щодо забезпечення позову шляхом заборони користування будинком, а також розпорядження земельною ділянкою, що і стало підставою для відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Доводи апеляційної скарги фактично дублюють аргументацію заяви про забезпечення позову, вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що районним судом при вирішенні питання про забезпечення позову у даній справі порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування судового рішення.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що посилання апеляційної скарги є необґрунтованими, ухвала суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви у даній справіпостановлена відповідно до вимог матеріального та процесуального законодавства і підстав для її скасування не вбачається.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У такому разі розподіл судових витрат у вигляді сплаченого заявником судового збору за подання апеляційної скарги не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

Керуючись статтями 367, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 19 вересня 2024 року про відмову у забезпеченні позову до подання позовної заяви залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній