Справа № 357/2341/25
Провадження № 2/357/2374/25
У Х В А Л А

24.02.2025 cуддя Білоцерківського міськрайонного суду Київської області Рижко Г. О. розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

В С Т А Н О В И В:

20.02.2025 через канцелярію суду до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від ОСОБА_1 надійшла позовна заява, в якій вона просить розірвати шлюб між нею, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та відповідачем ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який було укладено 27 листопада 2020 року і зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану міської ради Кепилніца повіту Харгита Республіки Румунія, про що видано свідоцтво про одруження № 9.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу було розподілено головуючому судді Рижко Г.О. та передано канцелярією суду 21.02.2025 року.

Перевіривши матеріали заяви та долучені до неї документи, судом встановлено такі недоліки.

Вказану позовну заяву подано до суду без дотримання вимог пункту 5) частини 3 статті 175 та частини 5 статті 177 ЦПК України, якими встановлено, що позовна заява повинна містити: виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Частиною 5 статті 177 ЦПК України визначено, що позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Відповідно до ч. 6 ст. 175 ЦПК України, у позовній заяві можуть бути вказані й інші відомості, необхідні для правильного вирішення спору.

Згідно роз`яснень, які містяться у пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», позовна заява подається до суду в письмовій формі і за змістом повинна відповідати вимогам статті 119 ЦПК. При цьому, у позовній заяві повинні міститися не лише позовні вимоги, а й бути викладені обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і зазначені докази, що підтверджують кожну обставину.

Так, обґрунтовуючи підстави звернення із даною позовною заявою до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області, позивач послався на ч. 2 ст. 28 ЦПК України, якою визначено, що позови про розірвання шлюбу можуть пред`являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача також у разі, якщо на його утриманні є малолітні або неповнолітні діти або якщо він не може за станом здоров`я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача. Крім того, позивач зазначив, що між Україною та Румунією існує договір про правову допомогу та правові відносини в цивільних справах (договір ратифіковано Законом № 2822-IV від 07.09.2005). Відповідно до ст. 27 цього договору у справах про розірвання шлюбу застосовується законодавство та компетентні установи юстиції відповідно до положень статті 26, яка встановлює, що якщо один з подружжя проживає на території однієї Договірної Сторони, а другий на території другої Договірної Сторони, їх особисті та майнові правовідносини визначаються законодавством тієї Договірної Сторони, громадянами якої вони є, або ж законодавством Договірної Сторони, на території якої вони мали своє останнє спільне місце проживання.

Отже, враховуючи, що позивач ОСОБА_1 є громадянкою України, а відповідач ОСОБА_3 є громадянином Румунії, то правовідносини між сторонами обтяжені ознакою «іноземний елемент», а тому вирішення спору між ними щодо розірвання шлюбу та наслідків розірвання шлюбу в судових органах України необхідно здійснювати відповідно до Закону України «Про міжнародне приватне право», з урахуванням вимог ЦПК України та інших законів України.

За правилами частин 1, 2 статті 3 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України.

Статтею 497 ЦПК України визначено, що підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 договору між Україною та Румунією про правову допомогу та правові відносини в цивільних справах (договір ратифіковано Законом № 2822-IV від 07.09.2005, дата набрання чинності 30.10.2006) у справах про розірвання шлюбу застосовується законодавство та компетентні установи юстиції відповідно до положень статті 26.

Відповідно до ч. 3 ст. 26 вищевказаного Договору якщо один з подружжя є громадянином однієї Договірної Сторони, а другий другої Договірної Сторони і один з них проживає на території однієї Договірної Сторони, а другий на території другої Договірної Сторони, їх особисті та майнові правовідносини визначаються законодавством Договірної Сторони, на території якої вони мали своє останнє спільне місце проживання.

Згідно з ч. 1 ст. 60 Закону України «Про міжнародне приватне право», правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином.

Так, якщо подружжя є громадянами різних держав, спільно проживали на території України, і на час розірвання шлюбу хоча б один з них продовжує проживати на її території, то розірвання шлюбу провадиться за законодавством України. Особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є (ст. 16 Закону України «Про міжнародне приватне право»).

Отже, відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України «Про міжнародне приватне право», у сторін відсутній спільний особистий закон подружжя.

Відповідно до статті 110 Сімейного кодексу України, розірвання шлюбу можливе за заявою одного з подружжя.

Частинами 2, 3 статті 60 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що подружжя, яке не має спільного особистого закону, може обрати право, що буде застосовуватися до правових наслідків шлюбу, якщо подружжя не має спільного місця проживання або якщо особистий закон жодного з них не збігається з правом держави їхнього спільного місця проживання. Вибір права згідно з частиною другою цієї статті обмежений лише правом особистого закону одного з подружжя без застосування частини другої статті 16 цього Закону. Угода про вибір права припиняється, якщо особистий закон подружжя стає спільним.

Відповідно до статті 63 Закону України «Про міжнародне приватне право» припинення шлюбу та правові наслідки його припинення визначаються правом, яке діє в даний час щодо правових наслідків шлюбу.

Крім того, відповідно до пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право», суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом, у випадках, якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків, передбачених у ст. 77 цього Закону, якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення.

Проте, матеріали позовної заяви не містять відомостей про те, що між сторонами укладена угода, згідно якої сторони передбачили підсудність даної справи судам України.

В той же час, з матеріалів справи вбачається, що відповідач проживає на території Румунії.

Шлюб між сторонами було укладено 27.11.2020 і зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану міської ради Кепилніца повіту Харгита Республіки Румунія, про що видано свідоцтво про одруження № 9.

Від шлюбу сторони мають спільну малолітню дитину доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка народилася в місті Меркуря-Чук повіту Харгіта Республіки Румунія, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим службою цивільного стану міста Меркуря-Чук повіту Харгіта Республіки Румунія на підставі акту про народження № 1303.

Проте, доказів того, що подружжя (сторони у справі) мало останнє спільне місце проживання на території України матеріали справи не містять, що унеможливлює застосувати до спірних правовідносин законодавство України (громадянкою якої є позивач) під час вирішення питання про відкриття провадження у справі за місцем проживання чи перебування позивача.

При цьому, вважаю за необхідне роз`яснити, що в разі, якщо позивачем буде доведено наявність обставин, за яких підсудність даної справи про розірвання шлюбу належить Білоцерківському міськрайонному суду Київської області, то сповіщення відповідача повинно здійснюватися у рамках міжнародної співпраці.

Відповідно до ч. 1 ст. 498 ЦПК України у разі якщо в процесі розгляду справи суду необхідно вручити документи, отримати докази, провести окремі процесуальні дії на території іншої держави, суд України може звернутися з відповідним судовим дорученням до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави (далі - іноземний суд) у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно із статтею 3 Закону України «Про міжнародне приватне право», якщо міжнародним договором України передбачено інші правила, ніж встановлені цим Законом, застосовуються правила цього міжнародного договору.

В рамках Гаазької конвенції з питань цивільного процесу від 01 березня 1954 року Україна має отримувати допомогу від таких країн як Аргентина, Австрія, Білорусь, Бельгія, Боснія и Герцеговина, Китай (адміністративна область Макао), Хорватія, Македонія, Кіпр, Чехія, Данія, Єгипет, Фінляндія, Франція, Германія, Угорщина, Ізраїль, Італія, Японія, Латвія, Люксембург, Марокко, Нідерланди (королівство у Європі), Норвегія, Польща, Португалія, Румунія, Словаччина, Словенія, Іспанія, Суринам, Швеція, Швейцарія, Туреччина, Вірменія, Ватикан, Киргизія, Ліван, Молдова, Росія, Узбекистан.

Відповідно до пункту 2.1 Інструкції про порядок виконання міжнародних договорів з питань надання правової допомоги в цивільних справах щодо вручення документів, отримання доказів та визнання і виконання судових рішень, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України та Державної судової адміністрації від 27.06.2008 року №1092/5/54, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України від 02.07.2008 року №573/15264, у разі, якщо при розгляді цивільної справи у суду України виникне необхідність у врученні документів або отриманні доказів, у проведенні окремих процесуальних дій за кордоном, суд України складає доручення про надання правової допомоги за кордоном.

Відповідно до п. 2.3 розділу ІІ вищевказаної Інструкції, доручення та документи, що до нього додаються, складаються мовою, передбаченою відповідним міжнародним договором України. Якщо доручення чи документи, що до нього додаються, складено українською мовою, слід додавати завірений переклад на мову запитуваної держави або на іншу мову, передбачену міжнародним договором України. Документи, що підлягають врученню згідно з дорученням суду України, складаються мовою запитуваної держави чи іншою мовою, передбаченою міжнародним договором України, або супроводжуються завіреним перекладом на таку мову.

Таким чином, зазначені вище обставини перешкоджають відкриттю провадження у цивільній справі.

Відповідно до вимог частин 1, 2 статті 185 ЦПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху, в якій зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 175, 177, 185, 353 ЦПК України, постановою Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» № 2 від 12 червня 2009 року,

П О С Т А Н О В И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу залишити без руху.

Для усунення недоліків позовної заяви позивачу необхідно надати суду докази спільного проживання позивача та відповідача на території України або ж наявності укладеної між ними угоди, згідно якої сторони передбачили підсудність даної справи судам України.

Надати позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви, на які вказано в ухвалі, протягом п`яти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху та роз`яснити, що у випадку не усунення зазначених недоліків позовна заява буде вважатися неподаною та повернута позивачеві.

Копію ухвали надіслати позивачу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Г. О. Рижко