Миколаївський районний суд Одеської області
Справа № 508/108/25
Номер проведження 2-о/508/21/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2025 року Миколаївський районний суд Одеської області в складі:

головуючої судді Корсаненкової О.О.

за участю секретаря Сівачової І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в сел.Миколаївка Одеської області цивільну справу № 508/108/25 за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису, суд

установив:

У лютому 2025 року заявниця звернулася до суду, посилаючись на те, що вона з 2001 року офіційно проживає разом із ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_1 . Під час спільного проживання ОСОБА_2 за 2024 рік постійно вчиняв відносно неї домашнє насильство у присутності малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проте ОСОБА_1 терпіла знущання останнього. 05.02.2025 року вона звернулась до служби 102 з приводу того, що ОСОБА_2 в присутності малолітнього сина висловлювався на її адресу нецензурною лайкою, намагався вчиняти бійку, образливо чіплявся в п?яному стані. Відносно ОСОБА_2 було складено два протоколи про вчинення адміністративного правопорушення, передбачені ст. 173-2 КУпАп. Заявниця зазначає, що постійні образи з боку чоловіка стали підставою завданої шкоди психічному здоров?ю їй особисто та їхньому малолітньому сину ОСОБА_3 .. Таким чином, вважає що вона є особою, яка зазнала домашнього насильства. У зв`язку з чим, заявниця звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису щодо ОСОБА_2 строком на три місяці, яким просить визначити відповідні тимчасові обмеження.

Заявник в судове засідання не з`явилась, заявою від 08.02.2025 року просила суд розглянути справу без її участі. Із суттю заяви повністю згодна, заяв та зауважень не має.

ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, про що телефонограма № 12 від 11.02.2025 року. Про причини неявки до суду не повідомив.

Згідно із частинами першою та другою статті 350-5 ЦПК України, справа про видачу обмежувального припису розглядається судом за участю заявника та заінтересованих осіб. У разі якщо участь заявника становить загрозу подальшої дискримінації чи насильства для нього, справа може розглядатися без його участі. Неявка належним чином повідомлених заінтересованих осіб не перешкоджає розгляду справи про видачу обмежувального припису.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

Так, згідно із копією паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 , виданого Миколаївським РВ УМВС України в Одеській області 13.01.2005 року, вбачається, що заявник ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 у с.Андрієво-Іванівка Миколаївського району Одеської області (а. с. 4-5).

Відповідно до паспорту громадянина України серії НОМЕР_2 , виданого Миколаївським РВ УМВС України в Одеській області 05.12.1995 року, ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 у с.Левадівка Миколаївського району Одеської області (а. с. 9-12).

Із протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАД № 007229 від 05.02.2025 року вбачається, що ОСОБА_2 05.02.2025 року о 10-30 годині, за спільним місцем проживання, вчинив відносно своєї дружини ОСОБА_1 домашнє насильство психологічного характеру, тобто ображав грубою нецензурною лайкою та погрожував фізичною розправою, чим вчинив правопорушення передбачене ч.1 ст.173-2 КУпАП (а.с. 15).

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАД № 007230 від 05.02.2025 року, ОСОБА_2 05.02.2025 року близько о 10-30 годині, за спільним місцем проживання, вчинив домашнє насильство психологічного характеру відносно своєї дружини ОСОБА_1 в присутності сина ОСОБА_3 , а саме виражався грубою нецензурною лайкою в присутності сина, чим вчинив правопорушення передбачене ч.2 ст.173-2 КУпАП (а.с. 14).

Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Основним нормативно-правовим актом, який визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Відповідно до ч.1 ст.1 вказаного Закону, домашнє насильство - діяння фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі (п.6 ч.1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Згідно із п.7 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Оцінка ризиків - оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Однією з основних засад запобіганню та протидії домашньому насильству є гарантування постраждалим особам безпеки та основоположних прав і свобод людини і громадянина, зокрема права на життя, свободу та особисту недоторканість, на повагу до приватного та сімейного життя, на справедливий суд, на правову допомогу, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (п.1 ч.1 ст.4 Закону).

За змістом ст.21 цього Закону, постраждала особа має право, в тому числі, на дієвий, ефективний та невідкладний захист в усіх випадках домашнього насильства, недопущення повторних випадків домашнього насильства, звернення до правоохоронних органів і суду з метою притягнення кривдників до відповідальності, застосування до них спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству. Згідно із ст.26 Закону, право звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника мають постраждала особа або її представник. До спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника (п.2 ч.1 ст.24 Закону).

Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків, зокрема, заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який

Згідно з ч.3 ст.26 цього Закону, рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків - оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суд враховує, яким формам домашнього насильства піддавався заявник та оцінює ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Згідно позиції Верховного Суду у справі № 756/3859/19, провадження № 61-11564св19, обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у Кодексу України про адміністративне правопорушення та Кримінального кодексу України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. Таким чином, видача обмежувального припису не ставиться в залежність від набрання постановою у справі про адміністративне правопорушення законної сили, оскільки захисна і превентивна функція такого припису покликані убезпечити потерпілу особу від можливого повторного вчинення щодо неї протиправних дій до часу прийняття відповідних остаточних рішень, зокрема і в адміністративних провадженнях.

За пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

З урахуванням змісту вищевказаних норм, видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин та наявності ризиків.

Суди під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Положеннями ЦПК України чітко зазначено, що звертаючись до суду із заявою про видачу обмежувального припису заявник повинен надати суду докази, що підтверджують необхідність видачі судом обмежувального припису. Виняток із вищенаведеного поширюється лише на випадки не можливості надання доказів, у разі чого заявником може бути подане клопотання про їх витребування.

За загальним правилом, закріпленим частиною 3 статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

При вирішенні питання домашнього насильства суд при оцінці даного питання повинен переконатися, чи ґрунтується відповідна вимога на достатній доказовій базі.

Видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів і ризиків.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 21.11.2018 року.

В поданій до суду заяві заявниця посилається на те, що ОСОБА_2 за 2024 рік постійно вчиняв відносно неї домашнє насильство у присутності малолітньої дитини ОСОБА_3 , а саме висловлювався нецензурною лайкою, намагався вчиняти бійку, образливо чіплявся у п`яному стані. Доказів звернень ОСОБА_1 до відповідних органів за 2024 рік (та/або за інші роки) з підстав вчинення щодо неї психологічного чи фізичного насильства, які б свідчили про наявність тривалого конфлікту між заявницею та заінтересованою особою, суду не надано.

Крім того, заявниця посилалась на те, що 05.02.2025 року працівниками поліції було складено два протоколи про адміністративні правопорушення за ст.173-2 КУпАП відносно ОСОБА_2 .

Водночас будь-яких даних про притягнення ОСОБА_2 до відповідальності за вчинення домашнього насильства, матеріали справи не містять.

З протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАД № 007229 від 05.02.2025 року вбачається, що ОСОБА_2 05.02.2025 року о 10-30 годині за спільним місцем проживання вчинив відносно своєї дружини ОСОБА_1 домашнє насилля психологічного характеру, тобто ображав грубою нецензурною лайкою та погрожував фізичною розправою, чим вчинив правопорушення, передбачене ч.1 ст.173-2 КУпАП.

При цьому, у протоколі про адміністративне правопорушення серії ВАД № 007230 від 05.02.2025 року зазначено, що ОСОБА_2 05.02.2025 року близько 10-30 годин за спільним місцем проживання вчинив домашнє насилля психологічного характеру відносно своєї дружини ОСОБА_1 в присутності сина ОСОБА_3 , а саме виражався грубою нецензурною лайкою в присутності сина, чим вчинив правопорушення, передбачене ч.2 ст.173-2 КУпАП.

Слід зазначити, що положеннями ч.1 ст.173-2 КУпАП (у редакції на час складання протоколів) визначено, що вчинення домашнього насильства, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, тягне за собою адміністративну відповідальність.

При цьому, частина 2 цієї статті передбачає адміністративну відповідальність за діяння, передбачене частиною першою цієї статті, вчинене стосовно малолітньої чи неповнолітньої особи, чого з наданих заявницею протоколів про адміністративні правопорушення, складених відносно ОСОБА_2 , не вбачається.

Отже, суд констатує, що заявницею на підтвердження її вимог надано два протоколи про адміністративні правопорушення відносно її чоловіка ОСОБА_2 , складені за одним і тим же фактом, який стався 05.02.2025 року близько 10-30 години за місцем їх спільного проживання. При тому, що суду не надано результати розгляду вказаних протоколів, зважаючи на те, що фабула, зазначена у протоколі про адміністративне правопорушення серії ВАД № 007230 від 05.02.2025 року вочевидь не відповідає диспозиції ч.2 ст.173-2 КУпАП.

За таких обставин, зважаючи на те, що видача обмежувального припису може вживатися лише у разі настання певних факторів і ризиків, враховуючи, що при вирішенні питання домашнього насильства суд при оцінці даного питання повинен переконатися, чи ґрунтується відповідна вимога на достатній доказовій базі, проаналізувавши викладені у заяві про видачу обмежувального припису обставини, суд приходить до висновку що заявницею не надано достатніх, належних, допустимих та переконливих доказів для оцінки ризиків вчинення насильства ОСОБА_2 відносно заявниці, настання наслідків його вчинення, що надавало б правову підставу для видачі обмежувального припису, таким чином дійшов до висновку що в задоволенні заяви про видачу обмежувального припису слід відмовити.

Відповідно до ч.3 ст.350-5 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, відносяться на рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 141, 293, 294, 350-1-350-6, ЦПК України, суд

ухвалив:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в тридцяти денний строк з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заявник ОСОБА_1 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Заінтересована особа ОСОБА_2 , місце проживання АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Суддя Олена КОРСАНЕНКОВА