Провадження номер 22-ц/812/216/25
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Локтіонової О. В.,

суддів: Крамаренко Т. В., Ямкової О. О.,

із секретарем судового засідання Лівшенком О. С.,

без участі учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №490/521/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 листопада 2024 року, ухвалене під головуванням судді Чаричанського П. О. у приміщенні суду у м. Миколаєві, за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Сенс Банк», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , про захист прав споживача,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2024 року ОСОБА_1 подав до суду позов до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Сенс Банк», який обґрунтовував наступним.

05 квітня 2006 року ОСОБА_1 уклав з ПАТ «Укрсоцбанк» кредитний договір №640/171-К171, за умовами якого позивач отримав кредит у сумі 35 000 Євро зі сплатою 10,5% річних строком до 04 квітня 2016 року.

З метою забезпечення належного виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором цього ж дня ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 уклали з ПАТ «Укрсоцбанк» договори поруки, за умовами яких зобов`язалися солідарно з ОСОБА_1 відповідати за виконання зобов`язань щодо повернення суми кредиту, сплати процентів за користування кредитом, а також можливих штрафних санкцій, у розмірах передбачених кредитним договором.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 жовтня 2016 року (справа №490/5017/16-ц) з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в солідарному порядку на користь ПАТ «Укрсоцбанк» стягнуто заборгованість за зазначеним вище кредитним договором станом на 19 квітня 2016 року у сумі 1 085 912,77 грн, яка складається з заборгованості за тілом кредиту у сумі 24 163,58 Євро, що еквівалентно 687 883,96 грн, заборгованості за відсотками у сумі 13 481,72 Євро, що еквівалентно 383 794,91 грн та пені у сумі 500 Євро, що еквівалентно 14 233,90 грн.

Позивач зазначав, що умовами кредитного договору передбачалося, що у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених п.3.3.8, 3.3.9 кредитного договору, протягом більше ніж 60 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплинув та, відповідно позичальник зобов`язувався протягом одного робочого дня погасити кредит у повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час користування кредитом та нараховані штрафні санкції.

ОСОБА_1 вказував, що за умовами кредитного договору він мав виконати зобов`язання до 04 квітня 2016 року. Разом з тим, починаючи з 23 квітня 2007 року він почав порушувати свої зобов`язання щодо вчасного погашення заборгованості. Ці порушення не були усунуті у строк 60 календарних днів.

З огляду на викладене позивач вважав, що відповідно до приписів кредитного договору строк його дії було змінено з 04 квітня 2016 року на 23 червня 2007 року.

ОСОБА_1 вважав, що зазначене вище дає підстави для висновку про те, що кошти сплачені ним Банку після закінчення строку договору, а саме після 24 червня 2007 року необхідно зарахувати на погашення тіла кредиту, оскілки після цієї дати Банк втратив право на отримання процентів за користування кредитом.

Позивач наголошував на тому, що після 24 червня 2007 року він сплатив Банку на погашення процентів 10 728,25 Євро. За такого, його заборгованість за кредитом становить 13 435,33 Євро.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 просив визнати припиненим його кредитне зобов`язання за тілом кредиту за кредитним договором №640/171-К171 від 05 квітня 2006 року у сумі 21 564,67 Євро, встановивши, що залишок заборгованості становить 13 435,33 Євро.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 листопада 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив із того, що із змісту позовних вимог ОСОБА_1 вбачається, що він оспорює розмір заборгованості за кредитним договором, який визначений рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 жовтня 2016 року у справі №490/5017/16-ц. На думку суду позивач не може заявляти вказані ним позовні вимоги в межах подання нового позову, а повинен був зазначені ним доводи зазначати у апеляційні скарзі на вказане судове рішення.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позову.

Обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу, ОСОБА_1 зазначав, що поданий ним позов у цій справі не є тотожним до позову поданим Банком у справі №490/5017/16-ц, а обставини викладені ним в цій справі судом під час вирішення питання про стягнення заборгованості за кредитом не досліджувалися.

Позивач вказував, що у цій справі предметом позову є захист прав споживача на перерахунок коштів, сплачених на погашення кредиту, розподіл яких був здійснений кредитором протиправно, у порушення пункту 4.5 договору, унаслідок чого кредитор вже отримав прибуток (проценти) за відсутності правових підстав.

Поряд з тим, у справі №490/5017/16-ц предмет дослідження був іншим, зокрема, судом вирішувалося питання солідарної відповідальності позичальника та поручителів за порушення кредитного зобов`язання, але ж не досліджувалося питання закінчення строку кредитного договору та не надавалася оцінка правомірності дій кредитора щодо стягнення процентів після закінчення строку кредитування.

Позивач наголошував на тому, що ухвалення рішення у справі за його позовом не порушуватиме принципів законності та обґрунтованості рішення суду, яке набрало законної сили в іншій цивільній справі.

Фактичні обставини справи

05 квітня 2006 року Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір №640/171-К171, за умовами якого ОСОБА_1 отримав кредит у сумі 35 000 Євро зі сплатою 10,5 відсотків річних, строком до 04 квітня 2016 року.

З метою забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов`язань за зазначеним вище кредитним договором 05 квітня 2006 року ОСОБА_2 уклала із Банком договір поруки №640/171-П171/1, за умовами якого зобов`язалася солідарно з позичальником відповідати за виконання ним зобов`язань щодо повернення суми кредиту, сплати процентів за користування кредитом, а також можливих штрафних санкцій, у розмірі та у випадках, передбачених договором кредиту.

З цією ж метою, 05 квітня 2006 року ОСОБА_4 уклав з Банком договір поруки №640/171-П171/2 та ОСОБА_3 договір поруки №640/171-П171/3.

16 травня 2016 року ПАТ «Укрсоцбанк» подав до суду позов до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором №640/171-К171.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 жовтня 2016 року у справі №490/5017/16-ц з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в солідарному порядку на користь Банку стягнуто заборгованість за кредитним договором, яка утворилася станом на 19 квітня 2016 року, у сумі 1 085 912,77 грн., яка складається з заборгованості за тілом кредиту у розмірі 24 163,58 Євро, що еквівалентно 687 883,96 грн, заборгованості за відсотками у сумі 13 481,72 Євро, що еквівалентно 383 794,91 грн та пені за несвоєчасне повернення кредиту у сумі 500 Євро, що еквівалентно 14 233,90 грн. Також з відповідачів на користь Банку стягнуто судові витрати по 4072,17 грн з кожного.

Рішення набрало законної сили 28 жовтня 2016 року.

Позиція апеляційного суду та нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до вимог статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Стаття 4 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає, що споживачі під час укладення, зміни, виконання та припинення договорів щодо отримання (придбання, замовлення тощо) продукції, а також при використанні продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб, серед іншого, мають право на захист своїх прав державою та звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав.

Відповідно до ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (стаття 1054 ЦК України).

Статті 10, 11, 13 ЦПК України, в редакції на час ухвалення рішення від 17.10.2016, передбачають, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не беруть участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права та обов`язки, мають право на апеляційне та касаційне оскарження судових рішень у випадках та порядку, встановлених цим Кодексом.

Стаття 14 ЦПК України, в редакції на час ухвалення рішення від 17.10.2016, визначає, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням порушуються їхні права, свободи чи інтереси.

Таке ж положення щодо обов`язковості судових рішень міститься у ст.18 ЦПК України, в редакції на теперішній час.

Стаття 129-1 Конституції України визначає, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Невиконання судового рішення, яке набуло законної сили, надання йому переоцінки суперечить принципу верховенства права, складовою якого є принцип правової визначеності (див. постанови Верховного Суду від 18 жовтня 2018 року у справі №638/643/17, від 18 квітня 2019 року у справі №808/2291/16, від 29 листопада 2019 року у справі №805/5043/15-а).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що із змісту його позовних вимог вбачається, що він оспорює розмір заборгованості за кредитним договором, який визначений рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 жовтня 2016 року у справі №490/5017/16-ц. На думку суду позивач не може заявляти вказані ним позовні вимоги в межах подання нового позову, а повинен був зазначені ним доводи зазначати у апеляційні скарзі на вказане судове рішення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 випливає, що він просить здійснити переоцінку доказів, які були покладені в основу рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 жовтня 2016 року у справі №490/5017/16-ц.

Зі змісту вказаного рішення вбачається, що ОСОБА_1 приймав участь у розгляді справи №490/5017/16-ц, а отже мав можливість висловлювати суду усі свої доводи щодо незгоди з розрахунком Банку по кредиту.

Суд першої інстанції оцінив подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів і 17 жовтня 2016 року ухвалив рішення, яке сторонами у апеляційному порядку не оскаржувалося. Воно набрало законної сили 28 жовтня 2016 року.

Посилання позивача на те, що суд першої інстанції неправильно оцінив предмет його позову, яким насправді є захист прав споживача на перерахунок коштів, сплачених на погашення кредиту, розподіл яких був здійснений кредитором протиправно, у порушення пункту 4.5 договору, унаслідок чого кредитор вже отримав прибуток (проценти) за відсутності правових підстав, право на що у позивача випливає зі змісту правової позиції Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеної у постанові від 15 червня 2020 року у справі №138/240/16-ц, колегія суддів відхиляє.

Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин і з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини та норми права, ухвалив законне та обґрунтовані рішення про відмову у задоволенні позовних вимог позивача.

До того ж застосування правової позиції Верховного Суду від 15 червня 2020 року до правовідносин, які розглянуті судом, і є рішення, яке набрало законної сили 28 жовтня 2016 року, є неприпустимим.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункти 1 і 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, бо воно є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст.374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О. В. Локтіонова

Судді Т. В. Крамаренко

О. О. Ямкова

Повна постанова складена 21 лютого 2025 року.