ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/419/25Головуючий по 1 інстанції
Справа №707/3720/23 Категорія: 307000000 Морозов В. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2025 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Новікова О.М., Василенко Л.І., Карпенко О.В.,

за участю секретаря Винник І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 12 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Будищенської сільської ради Черкаського району Черкаської області про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права власності на спадкове майно, визнання заяви про прийняття спадщини недійсною та врегулювання правових наслідків,-

в с т а н о в и в:

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до відповідачів обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона познайомилась з ОСОБА_3 та допомагала продуктами харчування, ліками та одягом, оскільки вона була самотньою та не мала сторонньої допомоги.

За проханням ОСОБА_3 і в зв`язку з тим, що будинок її став зовсім непридатним для проживання (будинок частково зруйнувався, опалення вийшло з ладу, водопостачання не працювало) за згодою позивача, з 2017 року вони стали жити разом за адресою АДРЕСА_1 . Від самого початку як почали проживати разом, вони сприймали один одного як рідну сім`ю: вона забезпечувала ОСОБА_3 усім необхідним, оскільки остання була особою похилого віку (88 років), проводила з нею багато часу, готувала їй їжу, прибирала в будинку, доглядала за домоволодінням, всі платежі за комунальні послуги, харчування - сплачувала власними коштами, тобто жили повноцінною сім`єю. Вона взяла відповідальність за життя та здоров`я ОСОБА_3 , було здійснено медичний огляд та у 2019 році проведено операцію по відновленню зору.

На 94 році життя - ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла.

Позивач сама взяла на себе зобов`язання по похованню ОСОБА_3 , так як остання більше не мала ніяких родичів. Дітей за життя вона не мала, а чоловік давно помер.

Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина на її майно, що складається з житлового будинку та земельної ділянки з кадастровим номером №:04:003:0350, що розташовані за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується Витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 133684477 та № 133685173 від 08.08.2018 року.

Актом про встановлення факту проживання від 08.05.2023 року, довідкою Будищенської сільської ради від 10.05.2023 року за № 134 та іншими доказами, долученими до позову, беззаперечно підтверджується факт спільного постійного її проживання з ОСОБА_3 однією сім`єю за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач зазначила, що звернулася до Черкаського районного суду Черкаської області з заявою про встановлення факту проживання однією сім`ю. В ході розгляду справи була витребувана спадкова справа після смерті ОСОБА_3 , та виявлено, що вона містить заповіт, який був складений ОСОБА_3 ще в березні 2007 року на ім`я ОСОБА_2 .

Та вказаний заповіт свідчить про те, що ОСОБА_3 після смерті своєї мами та чоловіка лишилась сама та намагалась знайти когось, щоб не бути самотньою. Але за останні 6 років ОСОБА_3 ніхто не цікавився і крім позивача в неї не було ні родичів, ні інших близьких людей. Останній рік свого життя ОСОБА_3 була повністю неходячою, не могла себе обслуговувати, тому позивач вважає, що достойно доглядала за нею весь час до її смерті.

В силу вказаних обставин, зважаючи на те, що кровного споріднення з ОСОБА_3 у неї немає, з метою визнання права спадкування на житловий будинок та земельну ділянка, вона звертається до суду, задля встановлення факту проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 .

На підставі викладеного позивач просила суд встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 з 2017 року по день смерті ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини; визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 право власності на спадкове майно померлої ОСОБА_3 , а саме житловий будинок та земельну ділянку кадастровий номер №:04:003:0350 за адресою: АДРЕСА_1

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до Черкаського районного суду Черкаської області з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання заяви про прийняття спадщини недійсною та врегулювання правових наслідків, у якій просила суд визнати заяву про прийняття спадщини ОСОБА_2 від 15.05.2023 року (спадкова справа № 12/2023) недійсною та врегулювати правові наслідки рішенням.

Позовні вимоги мотивує тим, що у відповідності до вимог ст. 1269, 1270 ЦК України вона звернулась до приватного нотаріуса Левицької Е.А. з заявою про прийняття спадщини. За її заявою від 07.02.2023 року відкрито спадкову справу № 12/2023. Інших родичів, близьких, які б могли бути спадкоємцями, померла ОСОБА_3 не мала. Нотаріусом їй було роз`яснено, що для встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини, необхідно надати судове рішення. Вона звернулась до Черкаського районного суду Черкаської області з позовною заявою про встановлення факту спільного проживання з ОСОБА_3 та визнання права власності на будинок по АДРЕСА_1 в порядку спадкування. Черкаським районним судом Черкаської області відкрито провадження у справі № 707/3720/23 та здійснюється розгляд справи. Судом витребувано у приватного нотаріуса Левицької Е.А. копію спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_3 .

Ознайомившись зі спадковою справою, виявилось, що до кола спадкоємців також відноситься відповідач ОСОБА_2 . В 2007 році покійною ОСОБА_3 було складено заповіт на ім`я ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 , який 16.03.2007 посвідчено приватним нотаріусом Фіщуком В.Я. За запитом Черкаського районного суду Черкаської області Державною міграційною службою України надано відповідь, що місце проживання ОСОБА_2 и ІНФОРМАЦІЯ_4 не встановлено. В спадковій справі також наявна заява про прийняття спадщини, яка надійшла до приватного нотаріуса Фіщук С.А., який в свою чергу передав її до приватного нотаріуса Левицької Е.А. Заява надійшла через поштовий зв`язок з Туреччиною і була посвідчена приватним нотаріусом м. Челябінськ. В заяві про прийняття спадщини вказано, що відповідач ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 проживає в АДРЕСА_2 .

Позивач вказала, що заява про прийняття спадщини від ОСОБА_2 , яка міститься у спадковій справі не відповідає вимогам чинного законодавства України, оскільки не має перекладу на українську мову, проставлення апостилю та не пройшла процедуру консульської легалізації, але була прийнята приватним нотаріусом Фіщуком В.Я та направлена приватному нотаріусу Левицькій Е.А за місцем відкриття спадщини і прийнята як належна, та на підставі даної заяви відповідачка увійшла в коло спадкоємців як особа, що здійснює спадкування за заповітом.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просила суд визнати заяву про прийняття спадщини ОСОБА_2 від 15.05.2023 року (спадкова справа №12/2023) недійсною та врегулювати правові наслідки своїм рішенням.

Ухвалою суду від 20.11.2024 року вказані позови об`єднано у одне провадження та об`єднаній справі присвоєно № 707/3720/23 (провадження №2/707/131/24).

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 12 грудня 2024 року позов задоволено частково.

Встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 з 2017 року по день смерті ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_5 .

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач на виконання вимог статей 12, 81 ЦПК України, надала суду належні і допустимі докази на підтвердження факту проживання однією сім`єю разом із ОСОБА_3 у період з 2017 року до дня смерті останньої, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_5 , якими довела наявність спільного побуту, наявність спільного бюджету, тобто відносин, що за своєю суттю відповідають сімейним відносинам.

Відтак, суд вважав встановленим, що у період з 2017 року до дня смерті ОСОБА_3 , тобто до ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживали однією сім`єю, оскільки у цей період вони жили разом, вели спільний побут, ОСОБА_1 доглядала за ОСОБА_3 .

Обставин, які б давали підстави сумніватись у такому висновку, судом не встановлено.

Щодо вимог позивача про визнання заяви про прийняття спадщини недійсною та врегулювання правових наслідків, суд виходив з того, що обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначала, що заява про прийняття спадщини ОСОБА_2 від 15.05.2023 року має бути визнана недійсною, оскільки нотаріус не мав її приймати, адже до заяви не долучено переклад українською мовою та вона не містить апостилю, однак дана заява, прийнята нотаріусом, зареєстрована та долучена до спадкової справи.

Водночас, вказані дії нотаріуса з прийняття заяви про прийняття спадщини, з приводу яких позивач просить суд визнати заяву про прийняття спадщини недійсною, не є предметом спору у даній справі, та дані дії нотаріуса позивач не оспорює.

Коло спадкоємців за законом визначається нормами закону та не залежить від волі спадкодавця, а спадкоємці за заповітом навпаки визначаються лише за волею спадкодавця і спадкодавець протягом всього часу свого життя може самостійно визначити чи заслуговує певна особа на отримання спадкового майна. Іншими словами, якщо за час свого життя спадкодавець не виключив певну особу з кола спадкоємців за заповітом, то презюмується наявність волі спадкодавця на отримання спадкового майна саме цією особою незалежно від поведінки такої особи за час життя спадкодавця.

Враховуючи вище викладене, суд вважав, що вимоги позивача про визнання заяви ОСОБА_2 про прийняття спадщини є безпідставними, необґрунтованими та такими, що до задоволення не підлягають.

Виходячи з того, що після смерті ОСОБА_3 є спадкоємиця за заповітом, заповіт на даний час є чинним, та ніким не оспорюється. ОСОБА_2 у встановлений законом строк подала заяву про прийняття спадщини та вказана заява прийнята нотаріусом, зареєстрована і долучена до спадкової справи, підстави для спадкування у ОСОБА_1 відсутні, оскільки вона є спадкоємцем нижчої черги, тому вимога про визнання права власності на спадкове майно також не підлягає до задоволення.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції у відмовленій судом частині, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку, вказуючи, що судове рішення постановлено з порушенням норм процесуального права та недотриманням норм матеріального права, тому просила рішення скасувати у відмовленій судом частині та ухвалити нове, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що спадкоємицею, згідно заповіту складеного ОСОБА_3 від 16.03.2007 року є ОСОБА_2 . В спадковій справі №12/2023 міститься копія заяви про прийняття спадщини від ОСОБА_2 від 15.05.2023 року завірена нотаріусом Челябінського міського округу Челябінської області Шафігуліною І.Р. та дві копії копій конвертів щодо відправлення її поштою з Туреччини. Дана заява викладена іноземною мовою та не пройшла процедуру консульської легалізації.

Вважає дану заяву на прийняття спадщини недійсною, оскільки відповідно до вимог наказу Міністерства юстиції України від 22.02.2012 №296/5 (зареєстровано в Мінюсті України 22.02.2012 №282/20595 «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» право на спадкування здійснюється спадкоємцями шляхом прийняття спадщини або її неприйняття.

Відповідно до норм даного Порядку, якщо заява, на якій справжність підпису спадкоємця не засвідчена, надійшла поштою, вона приймається нотаріусом, заводиться спадкова справа, а спадкоємцю повідомляється про заведення спадкової справи та необхідність надіслати заяву, оформлену належним чином (справжність підпису на таких заявах має бути нотаріально засвідченою), або особисто прибути до нотаріуса.

Згідно з статтею 100 Закону України «Про нотаріат» документи, які складено за кордоном з участю іноземних органів влади або які від них виходять, приймаються нотаріусами за умови їх легалізації органами Міністерства закордонних справ України.

Без легалізації такі документи приймаються нотаріусами у тих випадках, коли це передбачено законодавством України, міжнародними договорам, в яких бере участь Україна.

Вказує. що заява про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 подана ОСОБА_2 , яка посвідчена приватним нотаріусом міста Челябінск, Челябінської області РФ є недійсною у зв`язку з відсутністю засвідченого апостилю.

Також заява вкладена іноземною мовою, що є порушенням законодавства України.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду оскаржено в частині відмови у задоволенні позову щодо визнання недійсним заяву про прийняття спадщини, визнання права власності в порядку спадкування, а тому перегляду рішення суду підлягає лише у даній частині.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд доходить наступних висновків.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Оскаржуване рішення суду не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону.

Як вбачається із матеріалів справи та установлено судом першої інстанції, що ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 93 років у с. Свидівок Черкаського району Черкаської області, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 23.01.2023 року.

Згідно з витягіами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 08.08.2018 року № 133684477 та № 133685173, ОСОБА_3 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки з кадастровим номером :04:003:0350 площею 0,1856 по АДРЕСА_1 , для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

У довідці від 10.05.2023 року № 134, яку видано виконавчим комітетом Будищенської сільської ради Черкаського району Черкаської області, зазначено, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 постійно проживає без реєстрації з 2017 року разом з бабусею ОСОБА_3 (нині покійною) та вели спільне господарство у АДРЕСА_1 у домоволодінні, яке належить ОСОБА_3 .

З копії акту про встановлення факту проживання, який затверджено старостою Свидівоцького старостинського округу С. Калюжним від 08.05.2023 року, комісією у складі депутатів Будищенської сільської ради в/о № 6 Кабанової М.О. та в/о № 5 ОСОБА_4 , сусідів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 вбачається, що ОСОБА_1 разом з ОСОБА_3 з 2017 року проживали за адресою АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 веде господарство та підтримує його у задовільному стані. У будинку та на території домоволодіння знаходяться її особисті речі, побутова техніка, меблі, що підтверджує її фактичне проживання.

До позовної заяви позивачем долучено фотозображення ОСОБА_3 у будинку за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 13-15).

Також, позивачем долучено копію товарного чеку № 10 від 23.01.2023 року, копію платіжної інструкції № від 27.01.2013 року, що свідчать про оплату нею витрат на поховання ОСОБА_3 (а.с. 16). Долучено копії товарних чеків та квитанцій про сплату нею коштів за комунальні послуги за адресою АДРЕСА_1 за 2019-2021 роки, та товарів для ОСОБА_3 (а.с. 17-27).

Згідно з матеріалами спадкової справи № 12/2023 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , які надійшли до суду відповідно до ухвали від 03.04.2024 року від приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Левицької Е.А., після смерті ОСОБА_3 із заявою про прийняття спадщини звернулась ОСОБА_1 07.02.2023 року.

З Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру № 71387266 від 07.02.2023 року вбачається, що за життя ОСОБА_3 складала заповіти, останній від 19.03.2007 року, номер у спадковому реєстрі 42015143, який посвідчено приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Фіщуком В.Я. З повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть № 3 від 07.02.2023 року вбачається, що 23.01.2023 року реєстратором Черкаського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Черкаському районі Черкаської області ЦМУ МЮ (м. Київ) вчинено актовий запис № 3 про смерть ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 . Заявником є ОСОБА_1 .

Відповідно до копії договору купівлі-продажу житлового будинку від 08.08.2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_7 продали ОСОБА_3 житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Левицькою Е.А., та зареєстровано у реєстрі за № 7884.

Відповідно до копії договору купівлі-продажу земельної ділянки від 08.08.2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_7 продали ОСОБА_3 земельну ділянку з кадастровим номером :04:003:0350 по АДРЕСА_1 площею 0,1856 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Договір посвідчено приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Левицькою Е.А., та зареєстровано у реєстрі за № 7887.

У відповідь на запит приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Левицької Е.А., приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Фіщуком В.Я. 22.06.2023 року надіслано копію заповіту від 16.03.2007 року, який складено ОСОБА_3 , відповідно до якого вона заповіла все своє майно на випадок своєї смерті ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 . Заповіт посвідчено приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Фіщуком В.Я. та зареєстровано у реєстрі за № 1026. Згідно даних інформаційної довідки зі спадкового реєстру № 72903544 від 21.06.2023 року вказаний заповіт є чинним. Також, разом з копією заповіту надіслано заяву серії 74АА 6196674 ОСОБА_2 (проживаючої за адресою АДРЕСА_2 , РФ від 15.05.2023 року про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказану заяву прийнято нотаріусом Челябінського міського округу Челябінської області І.Р. Шафігуліною та зареєстровано у реєстрі за № 74/58-н/74-2023-3-1062. До заяви додано дві копії конвертів, одна з яких копія конверту поштового відправлення з російської федерації, інша копія конверту поштового відправлення з Турції.

Вказану заяву ОСОБА_2 прийнято та зареєстровано приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Фіщуком В.Я. 21.06.2023 року та приєднано до спадкової справи № 35/2023.

Зі змісту листів КНП «Черкаська обласна лікарня Черкаської обласної ради» від 10.09.2024 та КНП «Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф Черкаської обласної ради» від 06.09.2024 вбачається, що у 2022 та 2023 роках для ОСОБА_3 двічі викликалися бригади швидкої медичної допомоги, а з 27.08.2019 по 04.09.2019 ОСОБА_3 знаходилася на стаціонарному лікуванні і їй була проведена операція.

Відповідно до ст.ст.1216,1218 ЦК України спадкування в Україні регулюється основним регулятором приватних відносин, яким є ЦК України. Втім за умови наявності в таких відносинах іноземного елемента застосовується норми Закону України «Про міжнародне приватне право».

Відповідно до частини першої статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна (частина перша, друга статті 1221 ЦК України).

У статті 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно з частиною першою, другою статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину (частина перша статті 1296 ЦК України).

Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (частина перша статті 1297 ЦК України).

Іноземний елемент у спадкуванні може виражатися в одній з таких трьох ознак: 1) спадкодавець або спадкоємець є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; 2) спадщина знаходиться на території іноземної держави; 3) юридичний факт, який створює, змінює чи припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави (наприклад, смерть спадкодавця на території іншої держави чи народження дитини, спадкові права якої захищалися до її народження в іншій державі, тощо).

За наявності хоча б однієї із вказаних ознак, до відносин спадкування будуть застосовуватися положення Закону України «Про міжнародне приватне право».

За змістом статті 13 Закону України «Про міжнародне приватне право» документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України.

Відповідно до статті 71 Закону України «Про міжнародне приватне право» спадкування нерухомого майна регулюється правом держави, на території якої знаходиться це майно, а майна, яке підлягає державній реєстрації в Україні, - правом України.

Крім норм Закону України «Про міжнародне приватне право», спадкування з іноземним елементом може регулюватись нормами міжнародних договорів.

Конвенція 1961 року, яка скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, згода на обов`язковість якої надана Законом України «Про приєднання України до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів» від 10 січня 2002 року, набула чинності між Україною і державами-учасницями Конвенції, що не висловили заперечень проти її приєднання з 22 грудня 2003 року.

Статтею 3 вказаної Конвенції передбачено, що єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ, є проставлення апостилю компетентним органом держави, в якій документ був складений.

Згідно з положеннями вказаної Конвенції документ, на якому проставлено апостиль, не потребує жодного додаткового оформлення чи засвідчення і може бути використаний у будь-якій державі-учасниці цієї Конвенції.

Відповідно до частини другої статті 98 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси приймають документи, складені відповідно до вимог іноземного права, а також вчиняють посвідчувальні написи за формою, передбаченою іноземним законодавством, якщо це не суперечить законодавству України

Згідно зі статтею 100 Закону України «Про нотаріат» документи, які складено за кордоном з участю іноземних властей або які від них виходять, приймаються нотаріусами за умови їх легалізації органами Міністерства закордонних справ України.

Без легалізації такі документи приймаються нотаріусами у тих випадках, коли це передбачено законодавством України, міжнародними договорами, в яких бере участь Україна.

Тобто, для вчинення будь-яких нотаріальних дій, у тому числі, і для засвідчення вірності перекладу та вірності копій, документи, які складено за кордоном за участю іноземних органів влади або які від них виходять, повинні прийматися нотаріусами за умови легалізації або проставляння апостилю, якщо інше не передбачено міжнародними договорами.

Верховною Радою 01 грудня 2022 року прийнято Закон України «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22 січня 1993 року».

Наслідком цього є те, що із дати зупинення дії Конвенції 1993 року у відносинах з Російською Федерацією та Республікою Білорусь до документів, виданих на території цих країн, при їх пред`явленні на території України застосовуватиметься вимога засвідчення апостилем згідно з Конвенцією, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів 1961 року.

Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги, доходить висновку про наступне.

Судом установлено, що відповідно до заповіту від 16.03.2007 року, який складено ОСОБА_3 , остання заповіла все своє майно на випадок своєї смерті ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Відповідно до заяви серії 74АА 6196674 від 15.05.2023 року ОСОБА_2 (проживаюча за адресою АДРЕСА_2 ) приймає спадщину після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказану заяву прийнято нотаріусом Челябінського міського округу Челябінської області І.Р. Шафігуліною та зареєстровано у реєстрі за № 74/58-н/74-2023-3-1062. До заяви додано дві копії конвертів, одна з яких копія конверту поштового відправлення з Російської Федерації, інша копія конверту поштового відправлення з Турції.

Як вбачається з даної заяви, її подано в порушення норм статті 1269 ЦК України, а саме не у спосіб звернення спадкоємця з відповідною заявою до компетентного органу, уповноваженого на вчинення нотаріальних дій, за місцем відкриття спадщини, тобто, в Україні. Крім того, таке подання здійснено не особисто спадкоємцем або її представником.

Крім того, вказана заява не є легалізованою органами Міністерства закордонних справ України, без проставлення апостилю.

Крім того, така заява не містить офіційного перекладу на українську мову.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові.

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18).

Недійсність правочину як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 21 грудня 2021 року в справі № 148/2112/19 (провадження № 61-18061св20).

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».

Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх ( erga omnes ). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023 у справі № 359/12165/14-ц (провадження № 61-13417св21).

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року в справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18).

З огляду на наведене вище, враховуючи існуючі на даний час норми міждержавних відносин, подана ОСОБА_2 заява про прийняття спадщини не відповідає вимогам закону щодо процедури та форми її подання, а тому не може створювати жодних правових наслідків для нотаріальних органів на території України, оскільки є нікчемною в силу закону.

Оскільки недійсність поданої заяви про прийняття спадщини встановлена законом, тобто вказана заява є нікчемною, позовна вимога про визнання недійсною даної заяви не може бути задоволена судом.

Щодо вимоги про визнання права власності на спадкове майно, то колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до частин 1, 2 статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Згідно з статтею 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкоємцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину (частина 1 статті 1296 ЦК України).

З огляду на встановлені у справі обставини, колегія суддів вважає, що позовна вимога про визнання права власності на спадкове майно заявлена ОСОБА_1 заявлена нею передчасно, оскільки позивач не позбавлена права на спадкування за законом шляхом оформлення права на спадщину в нотаріальному порядку.

Відповідно до частини 4 статті 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Отже, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення суду зміні лише в частині мотивів відмови у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 35, 258, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 12 грудня 2024 року змінити. Мотивувальну частину рішення у частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на спадкове майно, визнання заяви про прийняття спадщини недійсною та врегулювання правових наслідків викласти в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду першої інстанції не переглядалось.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її ухвалення і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25 лютого 2025 року.

Судді: