ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2025 року м.Суми

Справа №592/19426/23

Номер провадження 22-ц/816/287/25

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Рунова В. Ю.

з участю секретаря судового засідання Кияненко Н.М.

у присутності :

позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката Вакули Вадима Миколайовича,

відповідача ОСОБА_2 та його представника адвоката Верещагіна Дмитра Борисовича,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Вакулою Вадимом Миколайовичем,

на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 21 травня 2024 року в складі судді Литовченка О.В., ухвалене в м. Суми, повне рішення складено 02 червня 2024 року,

в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Онопрієнко Анна Вікторівна про визнання договору дарування недійсним,

в с т а н о в и в:

У грудні 2023 року ОСОБА_1 через свого представника адвоката Пулинця Б.А. звернувся до суду із вказаним позовом.

Свої вимоги мотивував тим, що ОСОБА_1 є особою з інвалідністю першої групи по зору з дитинства. Відповідач є його сином. У зв`язку з вадами здоров`я та похилим віком позивач потребує постійного стороннього догляду та піклування. Йому на праві приватної власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_1 . Син запропонував йому укласти договір довічного утримання, на підставі якого він зобов`язався доглядати та забезпечувати батька до його смерті, за що отримає належну позивачу квартиру у свою власність. 08 квітня 2021 року сторони уклали договір, який посвідчив приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Онопрієнко Анна Вікторівна (далі приватний нотаріус Онопрієнко А.В.)

Після укладення договору син забрав батька до себе додому за адресою: АДРЕСА_2 , де позивач проживав протягом року. Відповідач дійсно доглядав за батьком, проте потім він почав сварити його та обмежувати йому доступ до їжі та засобів гігієни, у зв`язку з чим позивач був змушений повернутися до м. Суми. В подальшому позивач довідався, що насправді було укладено договір дарування та квартира перейшла у власність відповідача, який не взяв на себе жодних зобов`язань утримувати батька, а позивач помилився щодо природи правочину, тобто правочин вчинено під впливом помилки без вільного волевиявлення позивача на укладення цього договору.

Також зазначає, що спірна квартира є єдиним житлом позивача, іншого житла він не має, продовжує проживати у спірній квартирі та сплачувати комунальні послуги, фактичної передачі квартири не відбулося.

Посилаючись на вказані обставини, просить визнати недійсним з моменту укладення договір дарування, який було укладено 08 квітня 2021 року у м. Суми між ОСОБА_1 та ОСОБА_1 та посвідчено приватним нотаріусом Онопрієнко А.В.; скасувати рішення приватного нотаріуса Онопрієнко А.В. індексний номер 57538496 від 08 квітня 2021 року про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , на підставі договору дарування від 08 квітня 2021 року реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, номер запису про право власності 41400370.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 21 травня 2024 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 через свого представника адвоката Вакулу В.М., подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, невірне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що при укладенні договору дарування йому не було роз`яснено, що він укладає не договір довічного утримання, а саме договір дарування без будь-яких обов`язків обдаровуваного. В розумінні позивача на час підписання правочину договір дарування ідентичний договору довічного утримання. Текст правочину, який підписав позивач, зачитано йому не було, самостійно зачитати текст фізично він не зміг у зв`язку з вадами зору. Також і позивач і відповідач підтвердили, що нотаріус не зачитувала договір, не роз`яснювала сторонам природу правочину, його наслідків, не з`ясовувала волю сторін саме на укладення договору дарування, а не іншого правочину, який відповідає намірам сторін, тобто нотаріусом було порушено норми Закону України «Про нотаріат» та Наказ Міністерства юстиції України «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» в частині обов`язків нотаріуса перед підписанням сторонами правочину.

Вказує на те, що спірна квартира є єдиним житлом позивача, в якому він зареєстрований та проживає з 1989 року по даний час, тобто і після укладення договору дарування, сплачує комунальні послуги.

Наголошує на тому, що зі слів допитаного зі сторони відповідача свідка, яка є його дружиною вбачається, що між нею та відповідачем була розмова «переписати» квартиру таким чином, щоб не можна було оскаржити правочин, а свідок зі сторони позивача в судовому засіданні вказала, що позивач помилився щодо предмету правочину, не розумів його суть.

Зазначає, що нотаріус оголосила лише назву договору та вказала позивачу, де розписатися. В правочині не вказано про оголошення його змісту позивачу, він вміє підписувати документи лише тільки тоді, коли йому прочитали його текст та фізично направили його руку на аркуш паперу, тому його ввели в оману, договір укладено внаслідок помилки та обману.

Різницю між договором дарування та договором довічного утримання було роз`яснено суддею в судовому засіданні, коли суддя намагався з`ясувати у позивача, який саме договір він мав на меті укласти.

Зазначає, що після підписання договору дарування та після погіршення відносин між сторонами відповідач неодноразово погрожував зняти з місця реєстрації позивача та вигнати його з квартири та продати її, наслідком чого незряча людина, інвалід з першою групою інвалідності, що потребує стороннього догляду залишиться без житла. Будучи людиною похилого віку, яка за станом здоров`я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, він погоджувався на передачу нерухомого майна у власність відповідача лише на підставі договору довічного утримання. Укладаючи спірний договір, позивач помилявся саме щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між ним і відповідачем.

Від представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Верещагіна Д.Б. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Зазначає, що позивачем було пропущено строк позовної давності, визначений п. 5) ч. 2 ст. 258 ЦК України. Особисто підписуючи договір дарування квартири, позивач був ознайомлений з його текстом та змістом і не міг не усвідомлювати, який саме договір він укладає і які наслідки після цього настануть. Допитані в судовому засіданні позивач та свідок на його стороні ОСОБА_3 будь-яких порушень з боку приватного нотаріуса Онопорієнко А.В. при посвідченні 08 квітня 2021 року договору квартири не навели. Жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що у дійсності між позивачем та його сином ОСОБА_1 була досягнута домовленість про передачу квартири у власність останньому взамін на його зобов`язання надавати позивачу довічно певне матеріальне забезпечення та догляд, і що в дійсності такі правовідносини між ними виникли, існували, а також те, що вони навмисно за спільною згодою приховали їх шляхом укладення договору дарування задля уникнення певних небажаних правових наслідків, матеріали справи не містять. Подальші дії сторін договору після його укладення свідчать про те, що дарувальник добровільно виїхав із відчужуваної квартири, а обдаровуваний на свій власний розсуд та за власні кошти опікувався питаннями облаштування і покращення стану подарованої йому квартири.

Від приватного нотаріуса Онопрієнко А.В. надійшла заява, в якій просить слухати справу без її участі, у вирішенні справи покладається на розсуд суду.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення апелянта та його представника, які підтримали доводи апеляційної скарги, заперечення проти апеляційної скарги відповідача та його представника, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Суд першої інстанції встановив та вбачається з матеріалів справи, що позивач ОСОБА_1 є особою з інвалідністю першої групи по зору з дитинства (а.с. 5). Відповідач є його сином.

08 квітня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування квартири, за умовами якого дарувальник обізнаний про безоплатність цього правочину, без будь-якого примусу, насильства або якихось погроз передав, а обдаровуваний прийняв у власність квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Онопрієнко А.В. та зареєстровано в реєстрі за № 895 (а.с. 6-7).

Відповідно до п. 7 дарувальник та обдаровуваний стверджують, що: у момент укладання цього договору вони усвідомлювали (і усвідомлюють) значення своїх дій і могли (можуть) керувати ними; розуміють природу цього правочину, свої права та обов`язки за договором; при укладенні договору відсутній будь-який обман чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховані ними; договір укладається ними у відповідності зі справжньою їхньою волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску; договір укладається на вигідних для сторін умовах і не є результатом впливу тяжких обставин; правочин вчиняється з наміром створення відповідних правових наслідків (не є фіктивним); цей правочин не приховує інший правочин (не є удаваним); особи, що підписують цей договір, володіють українською мовою що дало їм можливість прочитати та правильно зрозуміти сутність договору; відчужувана за цим договором нерухомість є особистою власністю дарувальника та не набула статусу спільної сумісної власності за жодних з підстав, передбачених законом.

Згідно п.п. б) п. 8 договору право власності обдаровуваного на квартиру, що передається у власність виникає з моменту його прийняття і державної реєстрації права власності на нерухоме майно в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

08 квітня 2021 року право власності відповідача на спірну квартиру зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на підставі рішення приватного нотаріуса Онопрієнко А.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 57538496 від 08 квітня 2021 року (а.с. 8).

З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта вбачається, що за позивачем нерухоме майно не зареєстровано (а.с. 122).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що особисто підписуючи договір дарування, позивач ОСОБА_1 був ознайомлений з його текстом і не міг не усвідомлювати, який саме договір він укладає і які наслідки після цього настануть. При цьому жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що в дійсності між сторонами була досягнута домовленість про передачу квартири у власність останньому взамін на його зобов`язання надавати позивачу довічно певне матеріальне забезпечення та догляд, і що в дійсності такі правовідносини між ними виникли, існували, а також те, що вони навмисно за спільною згодою приховали їх шляхом укладення договору дарування задля уникнення певних небажаних правових наслідків, матеріали справи не містять. Посилання позивача на те, що спірний договір дарування укладений ним як дарувальником всупереч його волі, оскільки він помилявся щодо обставин, які мають істотне значення, оскільки відповідач навмисно ввів його в оману, а тому договір дарування має ознаки недійсності, є необґрунтованими та не підтверджені жодними доказами. Обставини щодо обману чи примусу позивача також не встановлені, а тому суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що такі висновки суду першої інстанції не узгоджуються з матеріалами справи та вимогами закону.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною першою та третьою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу; якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У статті 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року № 759/17065/14-ц (провадження № 61-2779св18), зроблено висновок щодо застосування статті 229 ЦК України та вказано, що під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення.

Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу).

Наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору.

Подібні правові висновки містяться у постановах Верховного Суду України: від 18 червня 2014 року у справі № 6-69цс14; від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-202цс15; від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2087цс15; від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16, та постановах Верховного Суду: від 16 січня 2019 року справа № 461/4980/17 (провадження № 61-44057св18), від 20 лютого 2019 року у справі № 462/1992/15-ц (провадження № 61-21435св18),від 20 березня 2019 року справа № 758/463/15-ц, (провадження № 61-48695св18), від 20 листопада 2019 року у справі № 308/3593/17 (провадження № 61-9531св19), від 24 червня 2020 року у справі № 405/2719/17 (провадження № 61-45189св18), від 18 грудня 2020 року у справі № 541/2898/16 (провадження № 61-12478св20) та інших.

За змістом пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон України № 1952) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до частини третьої статті 26 Закону України № 1952 відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню, крім випадків, передбачених пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав, що здійснюється державним реєстратором або, у випадку скасування рішення Міністерства юстиції України, прийнятого відповідно до пункту 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, посадовою особою Міністерства юстиції України. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

У справі, рішення в якій переглядається, позивач звернувся з позовом про визнання договору дарування недійсним, вказуючи, що він діяв під впливом помилки, оскільки помилився щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення, так як мав на меті укласти договір довічного утримання, та вважав, що договір дарування та договір довічного утримання за своєю правовою природою є ідентичними.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач має вади зору, є особою з інвалідністю першої групи по зору з дитинства, тобто через вади зору самостійно не міг прочитати договір дарування перед його підписанням.

Відповідно до п. 6 глави 9 розділу I Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затв. Наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5, зареєстр. в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 р.за № 282/20595, якщо фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, має вади зору або з інших причин не має змоги самостійно прочитати документ, нотаріус уголос прочитує їй текст документа, про що на документі робиться відповідна відмітка.

З договору дарування від 08 квітня 2021 року вбачається, що вказаний договір не містить відмітку про, те що приватний нотаріус Онопрієнко А.В. уголос прочитала позивачу текст документа перед його підписанням, а тому відсутні підстави вважати, що нотаріусом було роз`яснено позивачу зміст договору, права та обов`язки сторін оспорюваного правочину.

З огляду на зазначене, колегія суддів приймає доводи позивача щодо неправильного сприйняття ним фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення під час укладення оспорюваного правочину, а саме позивач уклав договір дарування замість договору довічного утримання, який фактично бажав укласти.

Виходячи з наведеного, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для визнання недійсним договору дарування квартири від 08 квітня 2021 року.

Крім того, у зв`язку з визнанням недійсним опорюваного правочину наявні правові підстави для скасування рішення приватного нотаріуса Онопрієнко А.В. щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно, прийнятого у зв`язку із укладенням оспорюваного договору дарування квартири.

З приводу тверджень відповідача, що позивачем було пропущено строк позовної давності, визначений п. 5) ч. 2 ст. 258 ЦК України, колегія суддів зауважує, що відповідно до п. 5) ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про розірвання договору дарування. Водночас предметом позову в даній справі є визнання договору дарування недійсним, а не його розірвання, тому позивачем строк позовної давності не пропущено.

За встановлених обставин справи рішення суду на підставі п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Крім того, на підставі ст. 141 ЦПК України слід стягнути з відповідача на користь держави 1073, 60 грн судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та 1610, 40 грн за апеляційний перегляд справи.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-382, 389 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Вакулою Вадимом Миколайовичем, задовольнити.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 21 травня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 08 квітня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Онопрієнко Анною Вікторівною та зареєстрований в реєстрі за № 895.

Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 57538496 від 08 квітня 2021 року, прийняте приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Онопрієнко Анною Вікторівною, на підставі договору дарування серія та номер: 895, виданого 08 квітня 2021 року, про державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно - квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, номер відомостей про речове право: 41400370.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 1073 гривні 60 копійок за розгляд справи в суді першої інстанції та в розмірі 1610 гривень 40 копійок за апеляційний перегляд справи.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 18 лютого 2025 року.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: В. І. Криворотенко

В. Ю. Рунов