ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1602/25 Справа № 932/2343/22 Суддя у 1-й інстанції - Кудрявцева Т. О. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2025 року Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Ткаченко І.Ю.,

суддів: Пищиди М.М., Свисутнової О.В.

за участю секретаря судового засідання: Кошари О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі цивільну справу

за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 14 травня 2024 року, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2022 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки. В обґрунтування позовних вимог посилалося на те, що 19 листопада 2007 року між банком та ОСОБА_1 було укладено іпотечний кредит №DNHDGI, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 176750 грн зі сплатою відсотків на рівні 15% на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення 19 листопада 2037 року. В забезпечення належного виконання зобов`язань ОСОБА_1 19 листопада 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, за яким передано в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 . Оскільки позичальником за кредитним договором допущено неналежне виконання умов договору, що призвело до утворення заборгованості, керуючись умовами кредитного договору й договору іпотеки, а також нормами матеріального права, просили суд ухвалити рішення, яким в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором №DNHDGI від 19 листопада 2007 року у розмірі 1265428,09 грн (175428,02 грн заборгованість за кредитом; 319272,53 грн заборгованість по процентам за користування кредитом; 770727,54 грн пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором) звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки на прилюдних торгах; виселити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 й інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі АДРЕСА_1 ; вирішити питання розподілу судових витрат.

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 14 травня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку, що банком пропущено строки позовної давності. Про неможливість реалізації свого порушеного права на стягнення заборгованості за кредитним договором від 19 листопада 2007 року дізнались 21 січня 2021 року, разом з постановою державного виконавця про повернення виконавчого документу, в зв`язку з тим, що майно належне боржнику, на яке можливо звернути стягнення не виявлено.

27 грудня 2024 року адвокат Амбразевич О.С., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , надала відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просила залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення - змінити в частині обґрунтування підстав відмови в задоволенні позову, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 19 листопада 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем ОСОБА_1 укладено договір про іпотечний кредит №DNHDGI, за умовами якого банк надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 176750 грн. на поліпшення якості квартири АДРЕСА_1 , зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,00% річних з кінцевим строком повернення не пізніше 19 листопада 2037 року. Також, згідно вказаного договору, виконання позичальником ОСОБА_1 зобов`язань за цим договором забезпечується іпотекою нерухомого майна житлового призначення, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 . Також з договору вбачається, що ним передбачено лише один випадок направлення листа зі строком виконання, що становить 30 днів це вимога щодо дострокового повернення суми кредиту та інших платежів.

З метою виконання позичальником ОСОБА_1 зобов`язань за договору про іпотечний кредит №DNHDGI, 19 листопада 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 укладено договір іпотеки №DNHDGI, за умовами якого передано в іпотеку нерухоме майно житлового призначення, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 . Також у договорі зазначено, що звернення стягнення за цим договором здійснюється на підставі цього договору, виконавчого напису нотаріуса або за рішенням суду.

На підтвердження розміру заборгованості позивачем надано розрахунок заборгованості, згідно якого її розмір станом на 17 лютого 2022 року становить 1265428,09 грн, та складається з заборгованість за кредитом у розмірі 175428,02 грн; заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 319272,53 грн та пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором у розмірі 770727,54 грн.

08 квітня 2015 року за вих.№30.1.0.0/2 ПАТ КБ «ПриватБанк» направило вимогу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в якому було зазначено, що у разі не погашення заборгованості за договором про іпотечний кредит №DNHDGI у розмірі 379419,31 грн у 30 денний строк з дня отримання цієї вимоги, банк має намір продати предмет іпотеки, уклавши договір купівлі-продажу з будь-якою особою. Також вказано, що банк вимагає повернення суми кредиту в повному обсязі, а також процентів, комісії та штрафних санкцій, нарахованих на день повернення кредиту, в 30 денний строк з дня отримання цієї вимоги.

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 29 серпня 2017 року, ухваленого за результатами розгляду справи №200/14172/15, з ОСОБА_1 стягнуто заборгованість за договором про іпотечний кредит №DNHDGI від 19 листопада 2007 року, розмір якої станом на 28 травня 2015 року становить 623831,78 грн, де 176105,67 грн заборгованість за кредитом, 163864,94 грн заборгованість за відсотками, 227149,19 грн пеня.

Згідно копії виконавчого напису вчиненого 31 серпня 2018 року приватним нотаріусом ДМНО Бондар І.М. за реєстровим №1218, запропоновано звернути стягнення на нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 у рахунок погашення заборгованості за договору про іпотечний кредит №DNHDGI яка за період з 19 листопада 2007 року до 19 липня 2018 року становить 998079,94 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що пред`явивши вимогу про дострокове повернення кредиту та сплату відсотків за користування ним у квітні 2015 року, кредитор, відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України та умов укладеного договору, змінив строк виконання основного зобов`язання, а тому право задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у судовому порядку виникло у кредитора починаючи від дати невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання (тридцять перший день після отримання вимоги про дострокове повернення кредиту в повному обсязі) та закінчилося зі спливом трьох років з зазначеної дати. З огляду на вищевикладене заявлені позовні вимоги щодо звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягають задоволенню. Також, не може бути задоволена позовна вимога позивача про виселення, оскільки вона є похідною від вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Колегія суддів погоджується з відмовою у задоволенні позову, втім не погоджується з підставами відмови у зв`язку з наступним.

Згідно зі ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права.

Позовна давність відповідно до частини першої статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20 грудня 2007 року у за заявою № 23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»).

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позову. Тобто,перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушено, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (див., зокрема, постанови від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80), від 5 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61), № 522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61), від 7 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (пункт 51), від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17-ц (пункт 28), від 29 червня 2021 року у справі № 904/3405/19 (пункт 57), від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (пункт 129) від 14 червня 2023 року у справі № 755/13805/16-ц (провадження № 14-208цс21).

Суд першої інстанції прийшов до помилково висновку про можливість застосувати наслідки спливу строку позовної давності та відмовити у задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку.

Колегія суддів звертає увагу на те, що у даному випадку слід відмовити у задоволенні позову через його необґрунтованість.

Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема з договорів та інших правочинів.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Правочином є найбільш розповсюджений юридичний факт, за допомогою якого набуваються, змінюються, або припиняються права та обов`язки в учасників цивільних правовідносин.

Згідно із частиною першою статті 509, статтею 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Таким чином, правовідносини, що виникають між сторонами на підставі зобов`язання, безпосередньо складаються із двох частин: 1) обов`язку вчинити певну дію; 2) права вимагати вчинення цієї дії.

Цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань.

Зміст договору як угоди (правочину) складає сукупність визначених на розсуд сторін та погоджених ними умов, у яких закріплюються їх права і обов`язки, що складають зміст договірного зобов`язання (частина перша статті 628 ЦК України). При цьому зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (частина третя статті 509 ЦК України, пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі статтями 526,530,610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинне виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Стаття 49 Закону «Про банки і банківську діяльність» встановлює, що надання безпроцентних кредитів забороняється, за винятком передбачених законом випадків.

Відповідно до частини другої статті 150 Конституції України рішення та висновки Конституційного Суду України є остаточними і обов`язковими до виконання. Обов`язок виконання рішення Конституційного Суду України передбачений Конституцією України, яка має найвищу юридичну силу щодо всіх інших нормативно-правових актів (пункти 3, 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 14 грудня 2000 року № 15-рп/2000 у справі про порядок виконання рішень Конституційного Суду України).

Конституційний Суд України у своєму рішенні в абз.11. п.6.2 від 22 червня 2022 року № 6-р(ІІ)/2022 у справі № 3-188/2020(455/20) прийшов до наступних висновків: «Отже, керуючись принципом pacta sunt servanda (договорів слід додержувати), ураховуючи приписи частини першої статті 190, абзацу другого частини першої статті 1048 Кодексу, усталену судову практику національних судів щодо правомірності стягнення процентів за користування кредитом, що їх нараховано за прострочений період, яка не зазнавала змін протягом 2011-2017 років, Конституційний Суд України дійшов висновку, що як на момент укладення Кредитного договору, так і протягом строку кредитування Банк мав правомірні очікування на отримання процентів за користування грошовими коштами до дня повернення кредиту, а відтак право вимоги Банку щодо сплати йому таких процентів є майном та відповідно об`єктом права власності, захист якого гарантує стаття 41 Конституції України».

Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Окремим видом застави є іпотека (стаття 575 ЦК України). Метою іпотеки є надання кредитору додаткового до основного права вимоги звернення стягнення на майно.

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов`язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов`язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов`язань або зменшити їх.

Забезпечувальне зобов`язання (взаємні права й обов`язки) виникає між іпотекекодержателем (кредитором за основним зобов`язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов`язанням).

Виконання забезпечувального зобов`язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов`язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого переважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна).

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене в статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку», згідно з частиною третьою статті 33 якого звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Із матеріалів справи встановлено, що позивач просить суд ухвалити рішення яким у рахунок погашення заборгованості в розмірі 1265428,09 грн, яка складається з заборгованості за кредитом 175428,02 грн; заборгованості по процентам за користування кредитом 319272,53 грн; пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором 770727,54 грн, звернути стягнення на предмет іпотеки.

Між тим, як правильно установлено судом першої інстанції та не спростовується доводами приведеними в апеляційній скарзі, 08 квітня 2015 року за вих.№30.1.0.0/2 ПАТ КБ «ПриватБанк» направило вимогу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в якому було зазначено, що у разі не погашення заборгованості за договором про іпотечний кредит №DNHDGI у розмірі 379419,31 грн у 30 денний строк з дня отримання цієї вимоги, банк має намір продати предмет іпотеки, уклавши договір купівлі-продажу з будь-якою особою. Також вказано, що банк вимагає повернення суми кредиту в повному обсязі, а також процентів, комісії та штрафних санкцій, нарахованих на день повернення кредиту, в 30 денний строк з дня отримання цієї вимоги.

У серпні 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором (справа №200/14172/15), в якому позивач просив стягнути заборгованість за кредитним договором №DNHDGI від 19 листопада 2007 року у розмірі 623831,78 грн.

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 29 серпня 2017 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №DNHDGI від 19 листопада 2007 року станом на 28 травня 2015 року в сумі 623831,78 грн, де 176105,67 грн заборгованість за кредитом, 163864,94 грн заборгованість за відсотками, 227149,19 грн пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, 56711,98 грн штраф у відсотковій частині. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судові витрати за подання позовної заяви у розмірі 3654 грн.

Крім того, 31 серпня 2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. видано виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі №1218, про звернення стягнення на предмет іпотеки, що належить на праві власності ОСОБА_1 , який є боржником за кредитним зобов`язанням та ОСОБА_2 , яка є майновим поручителем ОСОБА_1 . За рахунок коштів, отриманих від реалізації нерухомого майна, задовольнити вимоги АТ КБ «ПриватБанк» про погашення заборгованості в розмірі 998079,94 грн, що складається з заборгованості за кредитом 176105,67 грн; заборгованості по процентам за користування кредитом 246338,60 грн; пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором 575635,67 грн.

У позові АТ КБ «ПриватБанк» відсутні будь-які відомості про вказане рішення суду та виконавчий напис нотаріуса.

У відповідності з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 19 травня 2020 року у справі № 361/7543/17, наявність самого судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством.

Колегія суддів звертає увагу на те, що змінивши строк виконання основного зобов`язання в 2015 році шляхом направлення вимоги від 08 квітня 2015 року про повернення суми кредиту в повному обсязі, а також процентів, комісії та штрафних санкцій, нарахованих на день повернення кредиту, в 30 денний строк з дня отримання цієї вимоги, та звернувшись до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська з позовом про стягнення заборгованості за договором про іпотечний кредит у серпні 2015 року в розмірі 623831,78 грн, а потім в 2018 році отримавши виконавчий напис нотаріуса про звернення стягнення в рахунок погашення заборгованості за кредитом в розмірі 998079,94 грн, банк у своєму позові ставить питання про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості в розмірі 1265428,09 грн, яка складається з заборгованості за кредитом 175428,02 грн; заборгованості по процентам за користування кредитом 319272,53 грн; пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором 770727,54 грн.

Верховний Суд у постанові від 24 липня 2019 року у справі № 754/6496/16-ц зазначив, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник не виконав, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, а кредитор в цьому випадку має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів та пені.

Зазначене вище узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18).

Верховний Суд у постанові від 03 липня 2019 року у справі №462/1533/15-ц зазначив, згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З аналізу зазначеної норми права вбачається, що право кредитодавця нараховувати передбачені поговором проценти за користування кредитом, а також, обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Аналогічні висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 444/9519/12), від 04 липня 2018 року (справа № 310/11534/13) та від 31 жовтня 2018 року (справа № 202/4494/16).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі №912/1120/16 (провадження №12-142гс19) вказано, що «у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання».

Таким чином позивач, після зміни строку виконання зобов`язання за кредитним договором, втратив право нараховувати передбачені кредитним договором відсотки, а тому правові підстави для задоволення позову та звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості у загальному розмірі 1265428,09 грн, яка складається з заборгованість за кредитом у розмірі 175428,02 грн; заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 319272,53 грн та пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором у розмірі 770727,54 грн. відсутні.

Доводи апеляційної скарги про наявність підстав для задоволення позову відхиляються.

Інші доводи апеляційної скарги не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення зміні в частині обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 14 травня 2024 року - змінити в частині обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Вступна та резолютивна частини проголошена 12 лютого 2025 року.

Повний текст постанови складено 13 лютого 2025 року.

Судді: