Постанова

Іменем України

11 лютого 2025 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/4261/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О. В., Поливач Л. Д.,

за участю секретаря Марченка М. С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Київської міської ради

на рішення Святошинського районного суду м. Києва

від 27 квітня 2012 року

у цивільній справі №2608/6303/12 Святошинського районного суду м. Києва

за позовом Приватного підприємства «ВОЯЖ»

до ОСОБА_1

про визнання права власності

У С Т А Н О В И В:

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 27 квітня 2012 року частково задоволено позов Приватного підприємства «ВОЯЖ» (далі - ПП «ВОЯЖ») до ОСОБА_1 про визнання права власності. Визнано за ПП «ВОЯЖ» право власності на нерухоме майно - станцію технічного обслуговування автомобілів з міні-кафе та магазином, загальною площею 108,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, Київська міська рада (далі - КМР), як особа, яка не приймала участі у справі, але вважає, що оскаржуване рішення порушує її права та законні інтереси, звернулася до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного та всебічного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

В обґрунтування апеляційної скарги вказувала, що спірне нерухоме майно знаходиться на земельній ділянці комунальної форми власності. Попри принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній споруд, Київську міську раду, як власника земельної ділянки, що розташована по Дніпровській набережній (навпроти затоки Берковщина) у Дарницькому районі м. Києва, на якій розташований спірний об`єкт нерухомості, площею 108,9 кв.м., не було залучено до у часті у розгляді даної справи.

Також вказувала, що в лютому 2006 року між КМР та позивачем було укладено договір оренди земельної ділянки на Дніпровській набережній у м. Києві, площею 2048 кв.м., для будівництва, експлуатації та обслуговування станції технічного обслуговування автомобілів з міні-кафе та магазином. Позивач та відповідач в січні 2011 року уклали договір будівельного підряду, за умовами якого останній зобов`язався виконати ремонтно-будівельні роботи та часткову реконструкцію нежилої будівлі. Проте, ПП «ВОЯЖ» у відповідності до вимог договору оренди земельної ділянки, не зверталося до КМР щодо надання згоди на зведення жилих, виробничих, культурно-побутових та інших будівель і відповідно такої згоди не отримувало. ПП «ВОЯЖ», як замовник будівництва, не надало КМР жодних документів про введення в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта по АДРЕСА_1.

Судом не досліджувалося питання та документи щодо видачі будь-яких дозволів на будівництво в межах земельної ділянки, що розташована по Дніпровській набережній (навпроти затоки Берковщина).

Суд першої інстанції не дослідив чинність розпорядження №658 Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації від 18.10.2010 «Про присвоєння поштової адреси об`єкту нерухомого майна», яке було скасовано розпорядженням Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації від 05.04.2011 №802 на підставі Протесту Прокуратури Дарницького району міста Києва від 25.03.2011 №52/1601вих11.

Підсумовуючи викладене, зазначила, що визнання за позивачем права власності на спірний збудований об`єкт нерухомості без попереднього отримання дозволу на таке будівництво та не введення його в експлуатацію, за відсутності присвоєної у встановленому законом порядку поштової адреси об`єкту нерухомого майна суперечить вимогам ст. 203, 328 ЦК України.

За наведених обставин Київська міська рада просила скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27.04.2012 та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

Позивач, заперечуючи проти апеляційної скарги, подав відзив, в якому посилаючись на безпідставність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги просив скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції просив залишити без змін.

Представник КМР - Гончаров О. В. у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити з підстав, викладених в ній.

Представник ПП "ВОЯЖ" - Шайко С. В. у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував та просив залишити без задоволення.

Відповідач, належним чином повідомлявся про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача.

Колегія суддів дослідила матеріали справи, заслухала доповідь судді-доповідача, пояснення представника скаржника та представника позивача, перевірила законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, і дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

У справі, що переглядається, апеляційну скаргу подано Київською міською радою, як особою, яка не брала участі у справі, але вважала, що оскаржуваною ухвалою порушено її права та законні інтереси.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, КМР посилалася на те, що спірне нерухоме майно знаходиться на земельній ділянці комунальної форми власності, тобто яка належить КМР. Попри принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній споруд, Київську міську раду, як власника земельної ділянки, що розташована по Дніпровській набережній (навпроти затоки Берковщина) у Дарницькому районі м. Києва, на якій розташований спірний об`єкт нерухомості, площею 108,9 кв.м., не було залучено до у часті у розгляді даної справи.

На думку скаржника, дані обставини вказують на те, що оскаржуваним рішенням суд вирішив питання про права та інтереси КМР, яка не була залучена до участі у справі.

Колегія суддів погоджується з такими доводами скаржника, враховуючи наступне.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач - ПП "ВОЯЖ" звернувся з позовом до ОСОБА_1 та просив визнати за ним право власності на нерухоме майно - станцію технічного обслуговування автомобілів з міні-кафе та магазином, загальною площею108,9 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (том 1, а. с. 2-5).

За приписами частини першої статті 9 Земельного кодексу України до повноважень Київської міської ради належить розпорядження землями комунальної власності, в тому числі надання земельних ділянок у користування.

З матеріалів справи вбачається, що 04 лютого 2006 року між Київською міською радою (орендодавець) та ПП "ВОЯЖ" (орендар) було укладено Договір оренди земельної ділянки, з умовами п. 1.1. якого орендодавець на підставі п. 40 рішення Київської міської ради від 24.06.2004 за №335/1545, за Актом приймання-передачі передав, а орендар прийняв в оренду (строкове платне користування) земельну ділянку (том 1, а. с. 18-24)..

Об`єктом оренди є земельна ділянка з наступними характеристиками:

- місце розташування - на Дніпровській набережній (навпроти затоки Берковщина) у Дарницькому районі;

- розмір - 2048 кв.м.;

- цільове призначення - для будівництва, експлуатації та обслуговування станції технічного обслуговування автомобілів з міні-кафе та магазином;

- кадастровий номер - :90:176:0025 (п. 2.1 Договору оренди земельної ділянки від 04.02.2006).

Згідно Витягу з бази даних Державного земельного кадастру, земельна ділянка на Дніпровській набережній (напроти затоки Берковщина) у м. Києві перебуває в оренді ПП "ВОЯЖ" на строк 15 років (дата закінчення права оренди (07.03.2021) (том 1, а. с. 50).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, земельна ділянка з кадастровим номером :90:176:0025 (цільове призначення - автотехобслуговування) по Дніпровській набережній у м. Києві, площею 0,2048 га, з 07.03.2006 на праві комунальної власності належить Територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради (том 1, а. с. 65).

Як вже вказувалося вище, оскаржуваним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 27.04.2012 за ПП "ВОЯЖ" визнано право власності на нерухоме майно - станцію технічного обслуговування автомобілів з міні-кафе та магазином, загальною площею 108,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. У визначеному законом порядку ПП "ВОЯЖ" зареєструвало за собою право власності на це майно.

Сукупний аналіз наведених обставин вказує на те, що ПП "ВОЯЖ" є власником нерухомого майна - станцію технічного обслуговування автомобілів з міні-кафе та магазином, загальною площею 108,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а земельна ділянка, на якій розташоване це майно перебуває у комунальній власності територіальної громади в особі Київської міської ради.

У постанові від 03.04.2023 у справі №643/18679/18 Верховний Суд зазначив, що визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.

Ураховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції від 27.04.2012 прямо стосується прав та законних інтересів КМР, як власника земельної ділянки, на якій розташоване спірне нерухоме майно. Проте, Київську міську раду в суді першої інстанції не було залучено до участі у справі.

Верховний Суд в постанові від 11.07.2018 у справі №911/2635/17 зазначив, що судове рішення, оскаржуване не залученою до участі у справі особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та/або обов`язків цієї особи (тобто, судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник) або міститься судження про права та/чи обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

У разі встановлення судом відповідних обставин суд вирішує питання про залучення скаржника до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору та як наслідок, скасовує судове рішення на підставі пункту 4 частини 3 статті 376 ЦПКУкраїни, оскільки таке порушення норм процесуального права у будь-якому випадку є підставою для скасування рішення місцевого суду, якщо суд прийняв судове рішення про права, інтереси та (або) обов`язки осіб, які не були залучені до участі у справі.

За наведених обставин колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції на підставі п. 4 ч. 3 ст. 376 ЦПК України з ухваленням нового судового рішення.

Вирішуючи спір, колегія суддів виходить з наступного.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частини перші статей 15, 16 ЦК України).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 02 вересня 2020 року у справі №19/6 зроблено висновок, що за позовом про визнання права власності на будівлю, споруду, право на яку ні за ким не зареєстроване, належним відповідачем є власник земельної ділянки, на якій така будівля, споруда розташована.

Як вже вказувалося вище, 04.02.2006 між Київською міською радою (орендодавець) та ПП "ВОЯЖ" (орендар) було укладено Договір оренди земельної ділянки на 15 років. Строк оренди в 2021 році було продовжено.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі Договору купівлі-продажу нерухомого майна від 02.06.2010 ПП "ВОЯЖ" придбало у ТОВ "ОРІОН-В" у власність нерухоме майно, загальною площею 2300 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, напроти затоки Берковщина у Дарницькому районі м. Києва (том 1, а. с. 31-33).

17 січня 2011 року ПП "ВОЯЖ" та ОСОБА_1 уклали Договір будівельного підряду №17, за умовами якого підрядник зобов'язується виконати ремонтно-будівельні роботи та часткову реконструкцію нерухомого майна - станції технічного обслуговування автомобілів з міні-кафе та магазином, загальною площею 108,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (том 1, а. с. 36-40).

Пунктом 1.9. Договору будівельного підряду №17 від 17.01.2011 визначено, що власником об'єкту до його здачі ПП "ВОЯЖ" є ОСОБА_1 .

Згідно п. 2.4. Договору будівельного підряду №17 від 17.01.2011, у разі неоплати роботи підрядника у встановлений Договором строк, власність на об'єкти переходить до підрядника.

19 серпня 2011 року було здійснено здачу об'єкту за вказаним договором будівельного підряду, про що складено Акт.

Як вже вказувалося вище, Київська міська рада є власником земельної ділянки, на якій розташоване спірне нерухоме майно - станція технічного обслуговування автомобілів з міні-кафе та магазином, загальною площею 108,9 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, АДРЕСА_1.

Звертаючись до суду з даним позовом до підрядника за договором будівельного підряду - ОСОБА_1 про визнання права власності, позивач посилався на те, що відповідач має на меті отримати право власності на спірний об'єкт нерухомості, що суперечить чинному законодавству, а тому в нього виникла необхідність захисту права власності на нерухоме майно в судовому порядку.

Частинами першою, третьою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до статті 48 ЦПК України, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня матеріальна і процесуальна заінтересованість у справі. Саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір.

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі (частина друга статті 51 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження».

Однак, позивач не ставив перед судом питання про залучення до участі у справі в якості відповідача власника земельної ділянки - Київську міську раду.

Ураховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ПП "ВОЯЖ" звернулося з позовом про визнання права власності на будівлю, яка на день подання позову ні за ким не зареєстрована, до неналежного відповідача.

При цьому, слід враховувати, що Верховний Суд неодноразово звертав увагу у свої постановах, що висновки судів по суті вирішення спору, зокрема, щодо обґрунтованості чи необґрунтованості позовних вимог, мають бути зроблені за належного суб`єктного складу учасників справи.

За наведених обставин колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для відмови в задоволенні позову через неналежний суб'єктний склад.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, той змінює розподіл судових витрат.

Судові витрати третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, стягуються на її користь із сторони, визначеної відповідно до вимог цієї статті, залежно від того заперечувала чи підтримувала така особа заявлені позовні вимоги (ч. 12 ст. 141 ЦПК України).

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги Київської міської ради, яка фактично заперечує проти позову, то на користь останньої з ПП "ВОЯЖ" підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 1 950 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Київської міської ради - задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27 квітня 2012 року - скасувати.

В задоволенні позову Приватного підприємства «ВОЯЖ» до ОСОБА_1 про визнання права власності - відмовити.

Стягнути з Приватного підприємства «ВОЯЖ» на користь Київської міської ради витрати на сплату судового збору в сумі 1 950 (одна тисяча дев`ятсот п`ятдесят) грн 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 14 лютого 2025 року.

Головуючий О. Ф. Мазурик

Судді О. В. Желепа

Л. Д. Поливач