Справа № 136/2145/24
провадження № 2/136/538/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2025 року м. Липовець

Липовецький районний суд Вінницької області

у складі головуючого судді Шпортун С.В.,

за участю секретаря судового засідання Белінської С.І. ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду м. Липовець, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області про визнання права власності на спадкове майно,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту позивач) звернувся до суду з вищевказаним позовом до Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області (далі - відповідач), підставність якого обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , після смерті якого відкрилась спадщина за заповітом вчиненим спадкодавцем 11.12.1997, відповідно до якого він розпорядився належним йому майном, заповівши позивачеві належний йому житловий будинок, що розташований по АДРЕСА_1 . Позивач, спадщину прийняла шляхом звернення до нотаріуса за місцем відкриття спадщини із заявою відповідного змісту, утім реалізувати свої спадкові права в нотаріальному порядку позбавлена можливості, оскільки нотаріус відмовила у видачі нотаріального акту з тих підстав, що у заповіті ОСОБА_2 не вказано точної адреси розташування житлового будинку, а також заявником не надано правовстановлюючого документу на підтвердження належності майна спадкодавцеві, що послугувало підставою для звернення до суду із даним позовом, в якому позивач просить суд визнати за нею право власності у порядку спадкування за заповітом на об`єкт нерухомого майна.

У визначений судом строк відповідачем відзиву на позов до суду не було подано, однак через канцелярію суду представником орану місцевого самоврядування подано заяву про визнання позову та розгляд справи у їх відсутність.

Ухвалою суду від 25.11.2024 позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження, за клопотанням позивача витребувано з нотаріальної установи матеріали спадкової справи заведеної після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У підготовче судове засідання позивач не з`явилась, надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала у заявленому обсязі, просила їх задовольнити.

З огляду на те, що у підготовче судове засідання сторони не з`явились, надали суду заяви про розгляд справи у їх відсутність, скориставшись своїми правами, суд вважає, що за результатами підготовчого провадження можливо ухвалити рішення, в даному судовому засіданні, на підставі наявних у справі доказів, за відсутності сторін, не здійснюючи при цьому фіксування судового засідання технічними засобами.

Суд, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, повно і всебічно з`ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно і безпосередньо оцінивши зібрані у справі докази, встановив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 на що вказує свідоцтво про смерть серія НОМЕР_1 (а.с.5). Після його смерті відкрилась спадщина.

Із матеріалів спадкової справи №108/1999 до майна померлого ОСОБА_2 (а.с.27-38), слідує, що своїм правом на спадкування скористалась позивач ОСОБА_1 , подавши заяву 16.06.1999 відповідного змісту про прийняття спадщини нотаріусу за місцем відкриття спадщини.

Судом встановлено, що спадщина відкрилась за заповітом вчиненим ОСОБА_3 11.12.1997 (а.с.35), відповідно до якого спадкодавець на випадок своєї смерті вчинив особисте розпорядження, відповідно до якого заповів ОСОБА_1 належний йому на праві особистої власності житловий будинок з господарськими будівлями і усім майном, що розташовані в с. Нападівка Липовецького району Вінницької області.

Заповіт посвідчений секретарем виконавчого комітету Нападівської сільської ради народних депутатів Липовецького району Вінницької області 11.12.1997, за відомостями органу місцевого самоврядування за життя спадкодавця не змінювався та не скасовувався (а.с.6 на звороті).

Із довідки виданої Нападівським старостинським округом №6 від 20.09.2024 №09-17-01/264 (а.с.7), вбачається, що згідно із записами погосподарських книг власником будинку АДРЕСА_1 , являвся ОСОБА_2 , інших будинків у селі Нападівка останній не мав.

Розпорядженням Вінницької обласної військової адміністрації «Про перейменування вулиць, провулків, площ територіальних громад Вінницької області, назви яких символізують російську імперську політику» від 20.07.2024 №79-г та додатком до нього (а.с.9, 10), в АДРЕСА_2 .

Згідно з довідкою виданою в.о. старости сіл Нападівка, Вікентіївка та Богданівка від 20.09.2024 за №09-17-01/238 та №09-17-01/239 (а.с.36 та на звороті), та від 09.01.2025 за №09-17-01/8, ОСОБА_2 проживав одиноко за адресою АДРЕСА_3 (перейменована на Хліборобів). До складу сім`ї ОСОБА_3 входили: дружина ОСОБА_4 , 1918 року народження, діти ОСОБА_3 , 1941 року народження, ОСОБА_5 , 1946 р.н., ОСОБА_6 1948 р.н., ОСОБА_7 1949 р.н., ОСОБА_8 1950 р.н., ОСОБА_9 1952 р.н., ОСОБА_7 1953 р.н., ОСОБА_10 1955 р.н., ОСОБА_3 1957 р.н.

Відповідно до свідоцтва про смерть серія НОМЕР_2 , ОСОБА_4 , яка приходилась дружиною ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

За матеріалами спадкової справи інші спадкоємці, які за наявності заповіту, прийняли спадщину, відсутні, отож позивач є єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_2 , яка спадщину прийняла, відтак вона їй належить з часу відкриття спадщини.

Постановою державного нотаріуса Липовецької державної нотаріальної контори від 16.10.2024 №02-31/594, ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва на право на спадщину за заповітом. Вказана відмова мотивована тим, що у наданому заповіті заповідано було житловий будинок без точної адреси розташування, а також не було надано заявником правовстановлюючого документу на підтвердження належності майна спадкодавцеві.

Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 "Про судову практику у справі про спадкування" роз`яснено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Згідно з абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на новостворене нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно ч. 3 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах.

Додатками N 32 та N 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок.

За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права.

До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад.

Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку.

На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року N 105 у 1985 - 1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року N 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції).

Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності (Лист, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 16.05.2013, № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування").

Крім цього, суд враховує, що спірний житловий будинок побудовано спадкодавцем 1964 року відповідно до технічного паспорту (а.с.12-16), тобто до 05.08.92 року, а в силу приписів Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" виникнення права не залежало від державної реєстрації відповідно до норм діючого законодавства, отож спадкодавець набув у встановленому законом порядку у власність житловий будинок, що розташований за адресою АДРЕСА_3 (перейменована на Хліборобів).

При вирішенні даного спору, суд враховує, що Верховний Суд неодноразово наголошував, що свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача.

Відповідно до ст. 1256 ЦК України тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до ст. 213 цього Кодексу.

У ст. 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні правочину, які втілюються в трьох рівнях. Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими цією статтею.

Тлумачення заповіту може здійснюватися як при розгляді справи з такими позовними вимогами, так і при розгляді справ щодо спадкування без заявлення таких вимог, що не буде виходом суду за межі позовних вимог.

Отже, оскільки до предмета доказування в цій справі входить визначення спадкової маси при спадкуванні за законом, що, серед іншого, вимагає з`ясування обсягу майна, спадкування якого відбувалося за заповітом, суду слід розтлумачити заповіт і визначити спадкову масу.

Про це виснував Верховний Суд у постанові від 1 травня 2024 року у справі № 501/4300/19 (провадження № 61-17412св23).

Виходячи з аналізу положень норм статей 213, 1256 ЦК України тлумачення заповіту здійснюється з метою встановлення точної волі заповідача і може мати місце, якщо заповіт має суперечливий характер, у зв`язку з чим необхідно уточнити його зміст.

При цьому, ч.2 ст. 213 ЦК України не допускає, щоб при тлумаченні правочину здійснювався пошук волі учасника правочину, який не знайшов відображення у тексті самого правочину.

Таким чином, при тлумаченні заповіту не допускається внесення змін у сам зміст заповіту, ураховуючи також, що заповіт це особисте розпорядження фізичної особи щодо належного їй майна, майнових прав і обов`язків на випадок своєї смерті ( ст. 1233 ЦК України).

Складаючи заповіт, ОСОБА_2 самостійно та вільно виявив волю щодо настання реальних наслідків вчиненого ним правочину, що в разі смерті ОСОБА_1 успадкує належне йому майно, у тому числі житловий будинок, що йому належить.

Як було встановлено судом за відомостями органу місцевого самоврядування ОСОБА_2 був власником житлового будинку, що розташований за адресою АДРЕСА_3 (перейменована на Хліборобів), іншого майна не мав на території органу місцевого самоврядування.

З урахуванням зазначеного суд дійшов висновку, що запис в тексті заповіту про заповідання житлового будинку із не зазначенням вулиці та номеру будинку, де розташований об`єкт нерухомості зроблено помилково і дійсне волевиявлення заповідача було спрямоване на розпорядження саме цим майном.

Встановлені судом обставини справи свідчать про те, що позивач є єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_2 , спадщину прийняла, у тому числі у виді об`єкту, що є предметом спору, отож він належить їй з моменту відкриття спадщини, утім в нотаріальному порядку позивач позбавлена можливості узаконити свої спадкові права за вказаних вище обставин.

З урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється.

З огляду на викладене суд дійшов до переконання, що обставини, які викладені у позовній заяві знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, отож порушені права позивача підлягають захисту судом.

Крім цього, відповідач надав суду заяву про визнання позову.

У разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом (п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 "Про судове рішення у цивільній справі").

Враховуючи обґрунтованість позовних вимог, а також те, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси третіх осіб, суд приймає визнання відповідачем позову та виносить рішення про його задоволення.

Керуючись ст. 200, 206, 259, 263, 265 - 269 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області про визнання права власності на житловий будинок у порядку спадкування, - задовольнити у повному обсязі.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , у порядку спадкування за заповітом, після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30-ти днів безпосередньо до Вінницького апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30-ти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України.

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП - НОМЕР_3 )

Липовецька міська рада Вінницького району Вінницької області (вул. В. Липківського, буд. 30, м. Липовець, Вінницька обл.).

Суддя Світлана ШПОРТУН