Провадження № 2/761/2160/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2025 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді: Саадулаєва А.І.,

за участю секретаря судового засідання: Лишняк А.О.,

від позивача: представник ОСОБА_4.,

від відповідача: представник Риков В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Таврійського національного університету ім. В.І. Вернадського, треті особи, які не заявляють самостійних вимог: Міністерство освіти і науки України, ОСОБА_2 , про стягнення середнього заробітку, матеріальної шкоди, моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданих внаслідок порушення трудових прав, в якому просив, а саме:

- стягнути з Таврійського університету імені В.І. Вернадського на користь ОСОБА_1 невиплаченої при звільненні належної суми середнього заробітку, по 11.04.2024 включно в розмірі 1 400 460, 74 грн;

- стягнути з Таврійського університету імені В.І. Вернадського на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію в розмірі дворічного середнього заробітку проректора з науково-педагогічної діяльності та міжнародних зв`язків Таврійського університету імені В.І. Вернадського, згідно штатного розкладу на 2024 рік, що складає 720 137,52 грн;

- стягнути з Таврійського університету імені В.І. Вернадського на користь ОСОБА_1 суму нанесеної матеріальної шкоди в розмірі 30 600 грн;

- стягнути з Таврійського університету імені В.І. Вернадського на користь ОСОБА_1 суму нанесеної моральної шкоди в розмірі 1 296 000 грн;

- стягнути з Таврійського університету імені В.І. Вернадського на користь ОСОБА_1 судові витрати у повному обсязі.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 06.05.2024 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху для усунення недоліків.

17.05.2024 позивач усунув недоліки.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 20.05.2024 відкрито провадження у даній справі, розгляд справи вирішено проводити за правилами загального позовного провадження, встановлені процесуальні строки для подання заяв по суті справи.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 02.09.2024 закрито підготовче провадження у справі та призначити її до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що його з 06.10.2016 зараховано на посаду проректора з науково-педагогічної діяльності та міжнародних зв`язків Таврійського університету імені В.І. Вернадського (далі - університет або відповідач) згідно наказу №81-к від 05.10.2016.

Вперше його незаконно звільнено з роботи згідно наказу Таврійського університету імені В.І. Вернадського №798-к від 24.11.2017. В подальшому рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14.03.2019 у справі №761/943/18 його було поновлено на посаді проректора з науково-педагогічної діяльності та міжнародних зв`язків Таврійського національного університету імені В.І. Вернадського із 04.08.2017 та стягнуто з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 261 127, 98 грн. Постановою Київського апеляційного суду від 12.09.2019 дане рішення залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 19.02.2020 змінено рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14.03.2019 в частині дати поновлення на посаді проректора з науково-педагогічної діяльності та міжнародних зв`язків Таврійського національного університету імені В. І. Вернадського, а саме з 04.08.2017 року на 31.08.2017 та зменшено розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу із 261 127,98 грн до 173 309,71 грн

Одночасно з позивача на користь відповідача стягнуто судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції в розмірі 878,17 грн. та судовий збір за розгляд справи в суді касаційної інстанції в розмірі 7 984,27 грн.

Крім того, у позові позивач зазначив про те, що вдруге його було звільнено наказом відповідача №82-к від 04.06.2020 з 15.03.2019 на підставі п.4 ст.40 КЗпП України у зв`язку з прогулом без поважних причин. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 08.07.2021 у справі №761/19326/20 визнано протиправним та скасовано наказ №82 від 04.06.2020, яким його звільнено з роботи, та поновлено на посаді проректора з науково-педагогічної діяльності та міжнародних зв`язків з 15.03.2019. Постановою Київського апеляційного суду від 19.01.2022 рішення суду першої інстанції залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 30.03.2023 рішення судів попередніх інстанцій залишено без змін.

На виконання вказаного рішення суду 29.07.2022 Головним управлінням Державної казначейської служби у м. Києві на його користь з рахунку відповідача списано кошти в розмірі 411 326,76 грн. в якості середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Втретє його було звільнено 09.02.2022 згідно наказу відповідача №14-к від 18.01.2022 на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин.

Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 15.02.2023 у справі №345/3136/22 визнано протиправним та скасовано вищезазначений наказ відповідача, а його поновлено на рівнозначній посаді проректора з науково-педагогічної діяльності та інноваційного розвитку університету з 18.01.2022. Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 14.06.2023 рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Як зазначив у позові позивач, 17.02.2023 він прибув до м. Києва, вийшов на роботу та подав до відділу кадрів заяву про надання робочого місця та допуск до виконання функціональних обов`язків. Але його не було допущено до виконання посадових обов`язків з посиланням на те, що дану посаду зайнято. 02.08.2023 на його електронну поштову скриньку надійшов лист із вкладенням відсканованого наказу №216-к від 01.08.2023 року «Про застосування до ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення» за прогул без поважних причин відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України.

Під час розгляду цивільних справ №761/943/18 та №761/19326/20, в рамках яких були прийняті рішення про поновлення його на роботі та стягнення середнього заробітку, позивач вважає, що мало місце втрати в доходах, зважаючи на умисне викривлення відповідачем розміру середнього місячного заробітку - 12 775, 95 грн., яка взята за основу при розрахунках середнього заробітку за час вимушеного прогулу, згідно довідки відповідача №193 від 18.05.2018 р., яку надано суду при розгляді справи №761/943/18 та згідно довідки відповідача №193 від 18.05.2018, яку надано суду при розгляді справи №761/19326/20.

В свою чергу вважає, що з 18.01.2022 відповідачем протиправно було позбавлено його права і можливості заробляти собі на життя працею на посаді на якій його поновлено рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 15.02.2023 у справі №345/3136/22, що є незаконно і дає йому право вимагати стягнення з відповідача суми неотриманого заробітку за цей проміжок часу.

За його підрахунками, з урахуванням його посадового окладу згідно Тимчасового штатного розпису відповідного року, надбавок за вислугу років, за вчене звання професора, за науковий ступінь доктора наук, а також з урахуванням інфляційних втрат, які наведені в позовній заяві, сума недотриманого заробітку з моменту першого звільнення по 11.04.2024 складає 1400460,74 грн.

Керуючись нормами ч. 7 ст. 53-4 Закону України «Про запобігання корупції», яка передбачає захист прав викривача, позивач вважає, що з відповідача на його користь підлягає стягненню (виплаті) грошова компенсація за відмову відповідача і неможливість поновлення на роботі у зв`язку із закінченням виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа від 21.06.2022 №761/19326/20, виданого Шевченківським районним судом міста Києва, у розмірі дворічного середнього заробітку, згідно штатного розкладу відповідача на 2024 рік, що складає: 30005,73 грн./місяць х 24 місяці = 720137, 52 грн.

Щодо обґрунтування позовних вимог про стягнення з відповідача матеріальної шкоди в розмірі 306 000 грн., позивач зазначив у позові, що протиправними діями відповідача йому була завдана матеріальна шкода.

Так, в результаті протиправних дискримінаційних дій роботодавця - відповідача, у нього виникли розлади здоров`я, в результаті чого він постійно перебував на лікарняному, вимушений був неодноразово проходити лікування, в тому числі стаціонарне, йому було проведено операцію на коліні, серці, крім того, він вимушений був неодноразово звертатися за допомогою до психолога тощо.

У зв`язку з проходженням реабілітаційного лікування у ДП «Клінічний санаторій «Жовтень» ним було витрачено 14400 грн. За час хвороби, на відновлення свого здоров`я, він поніс додаткові не обліковані витрати на лікування в санаторії - 20000 грн., придбання ліків - 1000 грн., витрат на відновлювальний масаж - 15000 грн., витрат на транспорті послуги - 1000 грн.

Позивач також зазначив, що МСЕК його визнано інвалідом 2-ї групи за загальним захворюванням.

Вищевказані протиправні дії відповідача призвели до моральних переживань, він втратив душевний спокій, постійно перебуває в роздратованому та стресовому стані, він змушений укладати додаткових зусиль для організації свого життя, витрачати значні кошти на оплату правової допомоги і представлення його інтересів у судах, що на сьогодні складає суму 240000 грн. Неодноразово змушений був звертатися за допомогою до психолога задля проведення психологічного обстеження і надання індивідуальної допомоги, вартість якої, згідно договору б/н від 25.09.2021 та Акту прийому-передачі від 15.03.2024, складає 15000 грн.

З приводу позовних вимог про відшкодування моральної шкоди в розмірі 1296000 грн., позивач у позові зазначив, що завдана моральна шкода, яка полягає у душевних та психічних переживаннях та фізичних стражданнях у зв`язку з тривалим ушкодженням здоров`я, так як відповідачем, в особі керівників ректорату, та підлеглих їм адмінспівробітників університету, була створена система постійного цькування, недопущення його до виконання своїх службових обов`язків, і подальше незаконне звільнення з роботи привело до важких переживань, хвилювання, суттєвого погіршення його стану здоров`я, неодноразовому потраплянню до лікарні з сердечним приступом, невралгією і все це порушило його нормальні життєві зв`язки через неможливість продовження активного громадського життя, та до негативних особистих наслідків.

Сума моральної шкоди, яку позивач просить стягнути з відповідача, розрахована за формулою О.М. Ерделевського, яка з 2010 року була включена до Реєстру методик проведення судових експертиз, затверджених наказом Міністерства юстиції України. Як зазначив у позові позивач, що незважаючи на те, що 29.01.2016 рішенням Координаційної ради з проблем судової експертизи при Міністерстві юстиції України методика О.М. Ерделевського була виключена з Реєстру методик, але при цьому внесена до Переліку рекомендованої науково-технічної та довідкової літератури, затвердженої наказом Міністерства юстиції України і до цього часу використовується при обчисленні величини моральної шкоди.

22.07.2024 на адресу суду від відповідача Таврійського національного університету імені В.І. Вернадського надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач, заперечуючи проти позову, посилаючись на всі судові справи за позовом ОСОБА_1 до університету, предметом яких були поновлення на роботі та стягнення грошової компенсації за порушення трудових прав, зазначив, що ОСОБА_1 неодноразово звертався до судових установ з позовами за змістом яких просив стягнути з відповідача грошові кошти у вигляді компенсації, відшкодування заподіяної матеріальної шкоди без визначення правових підстав та фактичних обставин/фактів або подій із наданням відповідних доказів.

13.08.2024 від позивача надійшли пояснення на відзив на позовну заяву, які по суті слід вважати як відповідь на відзив, в яких він зазначив, що заперечення відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, вважає хибними і необґрунтованими.

В судовому засіданні, яке відбулось 28.01.2025 року, представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаюсь на обставини викладені у позовній заяві.

В судовому засіданні, яке відбулось 28.01.2025 року, представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у відзиві на позовну заяву.

В судове засідання, яке відбулось 28.01.2025 року, треті особи не з`явились, своїх представників не направили, про місце, дату та час розгляду справи повідомлялись належним чином. Пояснень на адресу суду не надходило.

Суд, заслухавши представника позивача, представника відповідача, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Статтею 13 ЦК України передбачено, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

На підставі ч. 3 ст. 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу.

Виходячи із зазначених положень цивільного законодавства, правовим наслідком зловживання матеріальними (цивільними) правами може бути, зокрема, відмова у захисті цивільного права та інтересу, тобто відмова в позові.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 04.09.2020 у справі № 311/2145/19, за ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Вирішуючи спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити, чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. Відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову в задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить, і яка може вимагати виконання такого обов`язку (вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення) від зобов`язаних осіб. Тобто лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, приймає рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14.03.2019 у справі № 761/943/18 визнано незаконним та скасовано наказ №798-к від 24.11.2017 року «Про звільнення ОСОБА_1 »; поновлено ОСОБА_1 на посаді проректора з науково-педагогічної діяльності та міжнародних зв`язків Таврійського національного університету імені В.І. Вернадського із 04.08.2017; стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 261127,98 грн., моральну шкоду в розмірі 10000 грн., судові витрати, що складаються із судового збору, у розмірі 1800,09 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 12.09.2019 рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14.03.2019 року залишено без змін. У постанові суд апеляційної інстанції прийшов до одного з висновків, що при обчисленні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги довідку відповідача про розмір середньомісячного та середньоденного заробітку позивача, що складають 12775,95 грн. та 623,22 грн. відповідно, та обчислив цей розмір з урахуванням тривалості вимушеного прогулу ОСОБА_1 - 20 місяців і 9 робочих днів, та з урахуванням суми коштів у розмірі 66629,99 грн., яка була добровільно виплачена відповідачем позивачу.

Постановою Верховного Суду від 19.02.2020 рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14.03.2019 та постанову Київського апеляційного суду від 12.09.2019 змінено в частині дати поновлення ОСОБА_1 на посаді проректора з науково-педагогічної діяльності та міжнародних зв`язків Таврійського національного університету імені В.І. Вернадського, а саме з 04.08.2017 на 31.08.2017 та в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу із 261127,98 грн. до 173309,71 грн. У постанові Верховний Суд зазначив, зокрема, що із наявної у справі довідки Таврійського національного університету імені В.І. Вернадського від 18.05.2018 № 193 вбачається, що середньомісячний заробіток позивача складав 12775,95 грн. (25551,90 грн. /2 місяці), а середньоденний заробіток - 623,22 грн. Такий розрахунок середньоденного заробітку сторонами не оспорюється, а тому приймається Верховним Судом як належний.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 08.07.2021 у справі № 761/19326/20 визнано протиправним та скасовано наказ №82-к від 04.06.2020 «Про звільнення ОСОБА_1 », виданий Таврійським національним університетом ім. В.І. Вернадського; поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді проректора з науково-педагогічної діяльності та міжнародних зв`язків Таврійського національного університету імені В.І. Вернадського з 15.03.2019; стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 15.03.2019 по 08.07.2021 у розмірі 411326,76 грн., судові витрати в розмірі 21000,00 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 19.01.2022 рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08.07.2021 року залишено без змін. Щодо вирішення питання в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд апеляційної інстанції зазначив, що колегія суддів не приймає до уваги посилання позивача у відзиві на апеляційну скаргу про арифметичну помилку у розрахунку, оскільки позивач не звертався до суду першої інстанції з заявою про її виправлення та не подавав до суду апеляційної інстанції апеляційну скаргу на рішення суду.

Постановою Верховного Суду від 30.03.2023 рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08.07.2021 та постанову Київського апеляційного суду від 19.01.2022 залишено без змін.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 25.07.2022 у справі № 761/5449/22 позов ОСОБА_1 до Таврійського національного університету ім. В.І. Вернадського, третя особа: ОСОБА_2 , про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу залишено без задоволення.

У справі № 761/5449/22 позовні вимоги ОСОБА_1 були обґрунтовані тим, що 09.02.2022 Таврійським національним університетом імені В.І. Вернадського ОСОБА_1 вручено під розпис наказ №14-к від 18.01.2022 «Про звільнення ОСОБА_1 ». Звільнення його з посади проректора з науково-педагогічної діяльності та міжнародних зв`язків відповідача вважає незаконним та безпідставним. 30.06.2020 він, подав позов до Шевченківського районного суду м. Києва про поновлення його на роботі - на посаді проректора з науково-педагогічної діяльності та міжнародних зв`язків відповідача, та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 08.07.2021 у справі №761/19326/20 позовну заяву задоволено в повному обсязі. Наказ про поновлення на посаді йому не надали. 12.07.2021 Шевченківський районний суд м. Києва видав виконавчий лист у справі №761/19326/20 на примусове негайне виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08.07.2021. Даний виконавчий лист від 12.07.2021 у справі №761/19326/20 було подано на виконання до Шевченківського районного ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ), але йому було відмовлено у відкритті виконавчого провадження - АСВП № НОМЕР_1, у зв`язку з надходженням листа від Таврійського національного університету ім. В.І. Вернадського, за підписом в.о. ректора Казаріна В.П. щодо поновлення ОСОБА_1 на роботі - на посаді проректора з науково-педагогічної діяльності та міжнародних зв`язків Таврійського національного університету імені В.І. Вернадського з 15.03.2019 та виплати заробітної плати за один місяць в сумі 11457,37 грн. Вважає, що його так і не було допущено до виконання функціональних обов`язків проректора з науково-педагогічної діяльності та міжнародних зв`язків відповідача, незважаючи на неодноразові звернення та заяви, так як дану посаду було скорочено з 14.03.2019. Фактично, на дату вручення наказу №14-к від 18.01.2022 «Про звільнення ОСОБА_1 » його так і не було поновлення на посаді. У зв`язку із вищевикладеним вимушений звернутись з даним позовом до суду.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд зазначив, що, оскільки позивачем було отримано виконавчий лист у справі №761/19326/20 він має право на його примусове виконання відповідно до Закону України «Про виконавче провадження». Разом з тим, якщо у відповідача виникнуть труднощі при примусовому виконанні рішення суду, позивач не позбавлений права подати скаргу на дії виконавця в порядку передбаченому Розділом VII ЦПК України.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25.07.2022 у справі № 761/5449/22 не оскаржувалося.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 28.11.2023 у справі № 761/44586/19 в задоволенні позову ОСОБА_1 до Таврійського національного університету ім. В.І. Вернадського, треті особи: Виконавча дирекція Фонду соціального страхування, Казарін В.П. , Національне агентство з питань запобігання корупції, Пенсійний фонд України про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу з моменту звільнення по час поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі та листкам непрацездатності з виплати допомоги по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком, стягнення матеріальної та моральної шкоди відмовлено повністю.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд дійшов висновку, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 08.07.2021 у справі № 761/19326/20 позов задоволено в повному обсязі та стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 15.03.2019 по 08.07.2021 в розмірі 411326,76 грн. Таким чином, судом встановлено, що вищезазначеним рішенням суду охоплюється період вимушеного прогулу, включаючи і період з 21.10.2019, та на користь позивача вже була стягнута сума середнього заробітку яка фактично включає і період невиплати по листкам непрацездатності, що є предметом розгляду вже в справі №761/44586/19.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 28.11.2023 у справі № 761/44586/19 не оскаржувалося.

Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 15.02.2023 у справі №345/3136/22 визнано протиправним та скасовано наказ №14-к від 18.01.2022 «Про звільнення ОСОБА_1 », виданий Таврійським національним університетом імені В.І. Вернадського; поновлено ОСОБА_1 на рівнозначній посаді проректора з науково-педагогічної діяльності та інноваційного розвитку Таврійського національного університету ім. В.І. Вернадського з 18.01.2022.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 14.06.2023 рішення Калуського міськрайонного суду від 15.02.2023 року залишено без зміни.

Постановою Верховного Суду від 20.12.2023 рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 15.02.2023 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 14.06.2023 скасовано; провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Таврійського національного університету імені В. І. Вернадського, треті особи: Національне агентство з питань запобігання корупції, Первинна профспілка ТНУ імені В. І. Вернадського, ОСОБА_2 , про визнання протиправним і скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі - закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 07.09.2023 у справі №345/2177/23 за позовом ОСОБА_1 до Таврійського національного університету ім. В.І. Вернадського, третя особа: ОСОБА_2 визнано неправомірними дії Таврійського національного університету ім. В.І. Вернадського та встановлено факт дискримінації (мобінг) у сфері праці щодо ОСОБА_1 ; стягнуто із Таврійського національного університету ім. В.І. Вернадського на користь ОСОБА_1 524712 грн. грошової компенсації, 2147,20 грн. судового збору. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 12.12.2023 апеляційну скаргу Таврійського національного університету імені В.І. Вернадського задоволено частково, рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 07.09.2023 в оскаржуваній частині змінено, а саме: скасовано в частині стягнення з Таврійського національного університету імені В.І. Вернадського на користь ОСОБА_1 524 712 грн грошової компенсації та стягнення судового збору в розмірі 2147,20 грн.; в цій частині ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Таврійського національного університету імені В.І. Вернадського про стягнення грошової компенсації у розмірі дворічного середнього заробітку відмовлено. В іншій оскаржуваній частині рішення залишено без змін.

Суд апеляційної інстанцій в постанові від 12.12.2023 зазначив, що не погоджується із висновком суду про стягнення компенсації відповідно до ч. 4 ст. 235 КЗпП України та ч.7 ст. ст.53-4 Закону України «Про запобігання корупції», оскільки ця норма підлягає застосуванню при розгляді справи про поновлення на роботі та у разі відмови працівника від поновлення на роботі, а у разі неможливості поновлення виплачується грошова компенмація у розмірі дворічного середнього заробітку. Однак у даному випадку позивач не заявляв вимоги про поновлення на роботі, а заявив вимоги про стягнення компенсації у розмірі дворічного середнього заробітку фактично за невиконання рішення Калуського міськрайонного суду від 15.02.2023, яким позивача поновлено на посаді проректора з науково-педагогічної діяльності та інноваційного розвитку з 18.01.2022.

Ухвалою Верховного Суду від 05.02.2024 у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 12.12.2023 року відмовлено.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, доводи позивача, що, виходячи із розглянутих цивільних справ №761/943/18 та №761/19326/20, в рамках яких були прийняті рішення про поновлення його на роботі та стягнення середнього заробітку, мало місце втрати в доходах, оскільки відповідачем було умисне викривлення розміру середнього місячного заробітку, яка взята за основу при розрахунках середнього заробітку за час вимушеного прогулу згідно довідки відповідача №193 від 18.05.2018 р., яку надано суду при розгляді справи №761/943/18 та згідно довідки відповідача №193 від 18.05.2018, яку надано суду при розгляді справи №761/19326/20 в розмірі 12775,95 грн., суд вважає безпідставними, оскільки такі доводи спростовуються постановою Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №761/943/18 та постановою Київського апеляційного суду від 19.01.2022 у справі №761/19326/20, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 30.03.2022.

Так, суди у цих справах дійшли висновку, що при обчисленні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги довідку відповідача про розмір середньомісячного та середньоденного заробітку позивача, що складають 12775,95 грн. та 623,22 грн. відповідно, і, що такий розрахунок сердньоденного заробітку сторонами не оспорюється.

Суд, також не приймає до уваги доводи позивача, що з 18.01.2022 відповідачем протиправно було позбавлено його права і можливості заробляти собі на життя працею на посаді, на якій його поновлено рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 15.02.2023 у справі №345/3136/22, що є незаконно і дає йому право вимагати стягнення з відповідача суми неотриманого заробітку за цей проміжок часу, з наступних підстав.

Як вже зазначалося вище, постановою Верховного Суду від 20.12.2023 у справі №343/3136/22 рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 15.02.2023 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 14.06.2023 року скасовано, а провадження закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Верховний Суд у постанові, встановивши фактичні обставини справи щодо розгляду трудових спорів за позовом ОСОБА_1 у справах №761/943/18, №761/19326/20, № 761/5449/22, № 761/44586/19, зазначив, що аналіз матеріалів даної справи та зміст відповідних судових рішень свідчить про те, що підстави та предмет позову у справі, яка переглядається, є тотожними підставам та предмету позову у справі № 761/5449/22, в якій ухвалено судове рішення, яке набрало законної сили. Зазначення позивачем іншої конструкції прохальної частини позовних вимог із відповідним формулюванням (зазначення різних назв посад, на які просив поновити його позивач, зазначення додатково інших третіх осіб, додавання вимоги про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення, яка по суті є похідною від поновлення на роботі), не дає підстав уважати, що позов поданий про інший предмет чи з інших підстав. Отже, вже існує рішення суду, ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Також Верховний Суд зазначив, що вказане свідчить про зловживання процесуальними правами, а також введенням суд в оману, оскільки ОСОБА_1 повторно ініціював аналогічний спір.

За таких обставин позовні вимоги про стягнення з Таврійського університету імені В.І. Вернадського на користь ОСОБА_1 невиплаченої при звільненні належної суми середнього заробітку, по 11.04.2024 включно в розмірі 1400460,74 грн. не підлягають задоволенню.

Частиною 7 ст. 53-4 Закону України «Про запобігання корупції» передбачено, що у разі наявності підстав для поновлення на роботі працівника, звільненого у зв`язку із здійсненим ним, його близькою особою повідомленням про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень цього Закону, та за його відмови від такого поновлення йому виплачується грошова компенсація у розмірі шестимісячного середнього заробітку, а в разі неможливості поновлення - у розмірі дворічного середнього заробітку.

Відповідно до ч. 4 ст. 235 КЗпП України у разі наявності підстав для поновлення на роботі працівника, який був звільнений у зв`язку із здійсненим ним або його близькою особою повідомленням про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, та за його відмови від такого поновлення орган, який розглядає трудовий спір, приймає рішення про виплату йому грошової компенсації у розмірі шестимісячного середнього заробітку, а у випадку неможливості поновлення - у розмірі дворічного середнього заробітку.

Нормами ч. 7 ст. 53-4 Закону України «Про запобігання корупції» та ч. 4 ст. 235 КЗпП чітко розмежовано підстави стягнення відповідної грошової компенсації на користь викривача корупційних правопорушень, яка стягується одночасно із ухваленням рішення про поновлення незаконно звільненого працівника. Однак вимоги про поновлення на роботі не є предметом розгляду даної справи, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення з Таврійського університету імені В.І. Вернадського на користь ОСОБА_1 грошової компенсації в розмірі дворічного середнього заробітку проректора з науково-педагогічної діяльності та міжнародних зв`язків Таврійського університету імені В.І. Вернадського, згідно штатного розкладу на 2024 рік, що складає 720137,52 грн.

Також не підлягають задоволенню вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення з відповідача матеріальної шкоди в розмірі 306000 грн., які понесені ним на лікування в результаті захворювання, яке сталося внаслідок незаконних дій відповідача, у зв`язку з відсутністю причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача і хворобою позивача та недоведеністю спричинення такої шкоди.

Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, позивач у позові вказав про те, що з боку відповідача йому була завдана моральна шкода, яка полягає у душевних та психічних переживаннях та фізичних стражданнях у зв`язку з тривалим ушкодженням здоров`я, так як відповідачем, в особі керівників ректорату, та підлеглих їм адмінспівробітників університету, була створена система постійного цькування, недопущення його до виконання своїх службових обов`язків, і подальше незаконне звільнення з роботи.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Питання компенсації моральної шкоди особі незалежно від того, в якій сфері життя чи діяльності, правовідносин вони виникають регулюються цивільним законодавством.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

У постанові від 05.12.2022 у справі № 214/7462/20 Верховний Суд прийшов до висновку, що зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди, та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.

Також у цій постанові Верховний Суд зазначив, що відбувається такий розподіл тягаря доказування: а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи.

Судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14.03.2019 у справі № 761/943/18 про поновлення на роботі на користь позивача була стягнута моральна шкода в розмірі 10 000 грн. В інших трудових спорах, по яких приймалися рішення на користь ОСОБА_1 , останній не заявляв вимоги про відшкодування моральної шкоди.

У справі №761/44586/19 про поновлення на роботі суд, відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 , прийшов до висновку, що позивачем не доведено жодної із складових настання відповідальності за спричинену моральну шкоду: ні наявність шкоди, ні протиправність поведінка заподіювача шкоди, ні причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою, ні вини. У справі №761/5449/22 суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є необґрунтованими вимогами закону. У справі №343/3136/22 Верховний Суд, закриваючи провадження у справі на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, вказав про зловживання ОСОБА_1 процесуальними правами, а також введенням суд в оману, оскільки повторно ініціював аналогічний спір.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.12.2020 у справі № 752/17832/14 щодо розміру моральної шкоди виклала правову позицію, а саме: визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

З урахування вказаних обставин щодо вирішення питання відшкодування моральної шкоди, позивачем не було надано жодних доказів на підтвердження факту заподіяння йому моральних страждань або втрат немайнового характеру, зокрема не було надано доказів щодо розміру моральної шкоди, на який претендує позивач, у зв`язку чим суд приходить до висновку про необґрунтованість та безпідставність позовних вимог позивача щодо стягнення заявленої ним суми моральної шкоди з відповідача.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частинами 1-3 ст. 83 ЦПК України передбачено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

За змістом ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд звертає увагу, що сторони у справі щодо доведення своїх вимог та заперечень посилалися на вказані вище рішення судів як у позові так і у відзиві на позовну заяву, однак в паперовому вигляді до своїх заяв долучили лише їх частину.

Оскільки відповідно до ч. 1 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, суд для перевірки доводів позивача та заперечень відповідача звернувся до Єдиного державний реєстр судових рішень.

У ст. 2 Закону України «Про доступ до судових рішень» зазначено, що кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання, крім ухвал про арешт майна та тимчасовий доступ до речей та документів у кримінальних провадженнях, які підлягають оприлюдненню не раніше дня їх звернення до виконання.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про доступ до судових рішень» для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень (далі - Реєстр) - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень. Суд загальної юрисдикції вносить до Реєстру всі судові рішення і окремі думки суддів, викладені у письмовій формі, не пізніше наступного дня після їх ухвалення або виготовлення повного тексту. Порядок ведення Реєстру затверджується Вищою радою правосуддя.

Згідно з ч. 3 ст. 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

З наведеного вбачається, що суд не позбавлений можливості самостійно перевірити відомості, що містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень та є відкритими.

До аналогічного висновку прийшов Верховний Суд у постановах від 23.03.2021 у справі №910/3191/20, від 24.10.2024 у справі №752/8103/13.

Щодо інших доводів сторін у справі, суд звертає увагу, що Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04 від 10.02.2010 року) вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

За таких обставин, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи по суті, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову повністю.

Керуючись ст.ст. 259, 265, 268, 273, 353-355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Таврійського національного університету ім. В.І. Вернадського, треті особи, які не заявляють самостійних вимог: Міністерство освіти і науки України, ОСОБА_2 , про стягнення середнього заробітку, матеріальної шкоди, моральної шкоди - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано, або після перегляду рішення в апеляційному порядку, якщо його не скасовано.

Повний текст рішення виготовлено 10 лютого 2025 року.

Суддя: