Справа № 462/6231/24 Головуючий у 1 інстанції: Пилип`юк Г. М.
Провадження № 22-ц/811/3936/24 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Цяцяк Р.П.,

судді: Ванівський О.М. та Шеремета Н.О.,

за участю: секретаря Цьони С.Ю.;

адвоката Соколова О.В. - представника ОСОБА_1 ;

неповнолітньої ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , представника ОСОБА_1 , на ухвалу Залізничного районного суду міста Львова від 02 грудня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

За наслідками розгляду заяви ОСОБА_4 , представника ОСОБА_5 , про видачу судового наказу про стягнення аліментів на дітей (а.с. 1-2) 09 вересня 2024 року Залізничним районним судом міста Львова було видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 аліментів на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частки від усіх видів заробітку (доходу), але менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів на дітей відповідного віку, щомісячно до досягнення дітьми повноліття, починаючи з 02.08.2024 року, а також судового збору у розмірі 302 грн. 80 коп.(а.с. 17).

16 жовтня 2024 року представник ОСОБА_1 подав до суду Заяву про визнання вищезгаданого судового наказу Залізничного районного суду міста Львова від 09.09.2024 року таким, що не підлягає виконанню.

Вимоги заяви обґрунтовувалися тим, що у ОСОБА_7 обов`язок сплачувати аліменти на користь ОСОБА_5 відсутній, оскільки остання, звернувшись до суду із заявою про видачу судового наказу, ввела суд в оману, зазначивши в заяві неправдиві відомості щодо місця проживання дітей і того, хто дітей утримує, оскільки обоє дітей постійно проживають у батьківському домі в селі Бірки та перебувають на повному утриманні батька. З червня 2024 року по сьогоднішній день ОСОБА_1 служить в ЗСУ і у його відсутності діти проживають у батьківському будинку самостійно, так як старшій доньці ОСОБА_8 17 років і вона в повній мірі забезпечує побутові умови, навчання та харчування молодшого брата(а.с. 21-22).

Ухвалою Залізничного районного суду міста Львова від 02 грудня 2024 року відмовлено у задоволенні заяви про визнання судового наказу Залізничного районного суду міста Львова від 09.09.2024 року таким, що не підлягає виконанню (а.с. 62-65).

Згадану ухвалу оскаржив представник заявника ОСОБА_1 .

Апелянт просить оскаржувану ухвалу скасувати і ухвалити постанову, якою визнати судовий наказ Залізничного районного суду міста Львова від 09.09.2024 року таким, що не підлягає виконанню, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення норм процесуального права.

Вважає, що суд не дав належної оцінки доказам, які долучені до заяви про визнання судового наказу Залізничного районного суду міста Львова від 09.09.2024 року таким, що не підлягає виконанню, які свідчать про те, що діти проживають саме з батьком, оскільки « ОСОБА_9 не проживає з сім`єю з вересня 2017 року», відколи «проживає окремо від сім`ї …, зрідка згадуючи про дітей», які «проживають в батьківській хаті в с. Бірки разом з батьком від свого народження по сьогоднішній день» «на повному утриманні свого батька».

Стверджує, що «істина мотивація дій заявниці» - «постійний високий дохід військовослужбовця» ( ОСОБА_7 ), який про судовий наказ «дізнався випадково, під час лікування у військовому госпіталі після вогнепального поранення і контузії», а на даний час є на фронті (а.с. 71-72, 88-90).

Всі судові виклики в судові засідання, надіслані судом апеляційної інстанції на адресу заявниці ОСОБА_5 , зазначеною у заяві до суду про видачу наказу, повернулися до суду без вручення їх адресату - з довідкою пошти «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 102, 103, 104, 109-110).

У заяві до суду про видачу наказу також зазначено номер мобільного телефону заявниці ОСОБА_5 , на який її повідомлялося SMS-повідомленнями про час та місце апеляційного розгляду справи (а.с. 99, 108).

Представник заявниці (автор заяви до суду першої інстанції) також повідомлялася належним чином про час та місце апеляційного розгляду справи (а.с. 105).

Однак, незважаючи на вищенаведене, ні заявниця, ні її представник до суду апеляційної інстанції не з`явилися і про причини такої неявки суд не повідомили, що (у відповідності до частини 2 статті 372 ЦПК України) не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта та неповнолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (доньки заявниці та апелянта), на підтримання доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Як вбачається з мотивувальної частини оскаржуваної ухвали, суд відмову у задоволенні Заяви про визнання судового наказу Залізничного районного суду міста Львова від 09.09.2024 року таким, що не підлягає виконанню, мотивував тим, що «між сторонами існує спір про місце проживання дітей», що не може бути «самостійною підставою для визнання (судового наказу) таким, що не підлягає виконанню».

Колегія суддів вважає, що вищенаведені висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи і такі зроблені з порушення норм процесуального та за неправильного застосування норм матеріального права, виходячи з наступного.

Частиною 3 статті 160 Сімейного кодексу (СК) України встановлено, що у випадку, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

А за змістом частини 3 статті 181 СК України, кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються тому з батьків, з яким проживає дитина.

Заява ОСОБА_5 про видачу судового наказу про стягнення аліментів на дітей мотивована саме тим, що після розірвання їх з ОСОБА_10 шлюбу у 2018 році їх спільні неповнолітні діти ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , «повністю перебувають на утриманні заявниці. Боржник не бажає дійти спільної згоди про його участь в утриманні дітей, вважає, що може надавати кошти на свій розсуд і за бажанням».

Заява ОСОБА_5 про видачу судового наказу датована 01 серпня 2024 року і на цю дату ОСОБА_11 вже досягла 17 років, а ОСОБА_12 13 років.

Тобто, на час подання цієї заяви до суду ОСОБА_11 вже була вправі самостійно визначатися з ким саме з батьків, які проживають окремо один від одного, їй проживати, а тому «спір між сторонами» про її місце проживання не міг існувати і докази про таке у матеріалах справи відсутні.

Частиною 2 статті 47 ЦПК України встановлено, що неповнолітні особи віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (в даному випадку ОСОБА_11 ) можуть особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді у справах, що виникають з відносин, у яких вони особисто беруть участь.

Частиною 1 статті 179 СК України встановлено, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Тобто, у справах про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої особи віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років ця особа вправі особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді, оскільки ці справи безпосередньо стосуються її прав та інтересів.

Неповнолітня ОСОБА_11 в судовому засіданні в ході апеляційного розгляду даної справи ствердила, що з того часу, як її батьки стали проживати окремо один від одного, вона разом зі своїм братом ОСОБА_13 проживає разом з батьком ( ОСОБА_1 ) у його будинку у селі Бірки Львівської області; батько на даний час у складі Збройних Сил України перебуває на російсько-українському фронті і вона самостійно доглядає за братом, а з мамою (заявницею ОСОБА_5 ) вона лише періодично спілкується по телефону і останній раз її бачила приблизно три роки тому.

Вищенаведені пояснення неповнолітньої ОСОБА_2 (як і долучені до апеляційної скарги документи) дають підстави для висновку про те, що наведене у заяві представниці ОСОБА_5 про видачу судового наказу про стягнення аліментів не відповідає фактичним обставинам справи, а відтак відсутні правові підстави для стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 аліментів на утримання неповнолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_6 і судовий наказ про таке стягнення було видано помилково, оскільки обов`язок боржника про сплату таких аліментів відсутній.

Статтею 173 ЦПК України встановлено, що суд може (зокрема) визнати судовий наказ таким, що не підлягає виконанню, в порядку, встановленому статтею 432 цього Кодексу, частиною 2 якої встановлено, що суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано (зокрема) помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково з інших причин.

За вище наведених обставин оскаржувана ухвала підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення заяви представника ОСОБА_1 про визнання судового наказу Залізничного районного суду міста Львова від 09 вересня 2024 року у справі № 462/6231/24 таким, що не підлягає виконанню.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.2, 376 ч.1 п.п. 1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , представника ОСОБА_1 , задовольнити.

Ухвалу Залізничного районного суду міста Львова від 02 грудня 2024 рокускасувати та ухвалити нову постанову, якою заяву ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 задовольнити.

Судовий наказ Залізничного районного суду міста Львова від 09 вересня 2024 року у справі № 462/6231/24 визнати таким, що не підлягає виконанню.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 20 лютого 2025 року.

Головуючий: Цяцяк Р.П.

Судді: Ванівський О.М.

Шеремета Н.О.