Житомирський апеляційний суд
Справа №285/1312/24 Головуючий у 1-й інст. Михайловська А. В.
Категорія 39 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Борисюка Р.М., Галацевич О.М.

розглянув у спрощеному письмовому провадженні без виклику сторін в м. Житомирі цивільну справу №285/1312/24 за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новоград Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 20 листопада 2024 року, ухвалене під головуванням судді Михайловської А.В. в м. Звягель Житомирської області,

в с т а н о в и в :

У березні 2024 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом, у якому просило стягнути із ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №б/н від 31.07.2007 у розмірі 45 661,33 грн., що складається із: - 35 721,72 грн заборгованість за тілом кредиту; - 9 939,61 грн заборгованість за простроченими відсотками.

В обґрунтування позову зазначало, що ОСОБА_1 звернулася до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим 31.07.2007 їй було оформлено картку НОМЕР_1 , термін дії якої до 07/15, тип картки карта «Універсальна». Вказує, що 08.07.2011 ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк». Стверджує, що для отримання доступу до рахунку та використання кредитного ліміту відповідач отримала кредитну карту НОМЕР_2 , строк дії 05/15, тип карта Універсальна mini. Вказує, що з моменту підписання відповідачем заяви, між банком та відповідачем був укладений договір в порядку ч.1 ст.634 ЦК України шляхом приєднання клієнта до запропонованого банком договору. Зазначає, що на підставі анкети-заяви відповідачу було відкрито картковий рахунок та видано кредитну карту, на яку було встановлено початковий кредитний ліміт, який в подальшому збільшився до 43 000 грн. Стверджує, що після спливу строку дії карти Універсальна mini від 08.07.2011 відповідачем додатково були отримані наступні картки: кредитна картка НОМЕР_3 , строк дії 03/18, тип карта «Універсальна»; кредитна картка НОМЕР_4 , строк дії 03/21, тип карта «Універсальна»; кредитна картка НОМЕР_5 , строк дії 04/23, тип карта «Універсальна». Зазначає, що в процесі користування рахунком відбулася зміна відсоткової ставки до 42% річних. Вказує, що відповідач користувалася кредитним лімітом, відповідно до виписки по рахунку вчиняла операції, проте зобов`язання за договором належним чином не виконала, внаслідок чого станом на 13 грудня 2023 року має заборгованість в сумі 45 661,33 грн., що складається із: 35 721,72 грн заборгованість за тілом кредиту; - 9 939,61 грн заборгованість за простроченими відсотками. Посилаючись на викладені обставини, АТ КБ «ПриватБанк» просило позов задовольнити та стягнути з відповідача на користь банку зазначену заборгованість, а також судові витрати.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 20 листопада 2024 року позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 31.07.2007 у розмірі 45 661,33 грн станом на 13.12.2023 та судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2422,40 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Вказує, що позивач обґрунтовує свій позов про стягнення з неї заборгованості невиконанням умов кредитного договору б/н від 31.07.2007, проте звертає увагу на те, що жодних кредитних договорів 31.07.2007 з АТ КБ «ПриватБанк» вона не укладала, а відтак не має перед банком жодних зобов`язань за вказаним кредитним договором. Зазначає, що судом першої інстанції встановлено та нею не заперечується факт підписання заяви-анкети від 08.07.2011, однак жодних кредитних договорів, датованих 31.07.2007 вона не підписувала, а тому вважає, що суд першої інстанції протиправно стягнув з неї заборгованість за кредитним договором, якого вона не укладала та не підписувала. Вказує, що судом першої інстанції безпідставно відмовлено у задоволенні заяви про сплив строків позовної давності з посиланням на неодноразове пролонгування шляхом перевипуску кредитних карток. Звертає увагу на те, що позивач не надав первинних банківських документів на підтвердження факту надання їй кредитних коштів. Вважає, що надана позивачем виписка по банківському рахунку не прив`язана до будь-якого конкретного банківського рахунку, відкритого на її ім`я, а тому вона не може бути належним та допустимим доказом у справі. Зазначає, що суд першої інстанції не звернув уваги на її посилання про несанкціоноване списання коштів з її рахунку. Враховуючи вищевикладене просить рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 20 листопада 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим 31.07.2007 їй було оформлено карту НОМЕР_1 , термін дії до 07/15, тип картка «Універсальна». Наведене підтверджується довідкою за картами ОСОБА_1 та довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки ОСОБА_1 .

В подальшому, 08.07.2011 ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг та отримала доступ до рахунку та використання кредитного ліміту кредитної картки НОМЕР_2 , строк дії 05/15, тип картка «Універсальна mini».

У даній анкеті-заяві зазначено, що відповідач згодна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилася та погодилася з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, про що свідчить її підпис.

08.07.2021 ОСОБА_1 підписала Паспорт споживчого кредиту, який містив інформацію щодо деяких умов кредитування, у тому числі відсоткової ставки за користування кредитом. Зокрема, максимальний ліміт кредитування 50 000 грн для карт Універсальна, розмір процентної ставки 42,0% для карт «Універсальна», розмір процентної ставки, яка застосовується при невиконання зобов`язання щодо повернення кредиту 84,0% річних для карт «Універсальна».

В подальшому, 19.01.2023 ОСОБА_1 підписала заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, на підставі якої нею отримано додаткову кредитну картку, а також погоджено інші суттєві умови користування кредитними коштами. Зокрема, максимальний ліміт кредитування - 200 000 грн для карт Універсальна, розмір процентної ставки 42,0% для карт «Універсальна», розмір процентної ставки, яка застосовується при невиконання зобов`язання щодо повернення кредиту 84,0% річних для карт «Універсальна».

За приписами ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

За змістом ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

В силу ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Із положень ч. 1 ст. 634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. 205, 207 ЦК України).

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19.

Відповідно до ч. 1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиції укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або іншому порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами Законодавства.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовий формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 вказаного Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ, який накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

З урахуванням встановлених судом обставин справи та досліджених доказів, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про укладеність вищевказаного кредитного договору між відповідачем та АТ КБ «ПриватБанк».

За приписами статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Матеріали справи не містять та відповідачем не надано доказів щодо спростування презумпції правомірності кредитного договору. Зазначений договір недійсним не визнано.

При цьому встановлення обставин, за яких цей правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний) за відсутності оспорення або визнання його недійсним у встановленому законом порядку, не входить у межі дослідження під час розгляду справи про стягнення заборгованості за кредитним договором, а тому відповідні обставини не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки це суперечитиме презумпції правомірності правочину, визначеному статтею 204 ЦК України.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог діючого законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, - колегія суддів дійшла висновку, що банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

В силу ч. 1 ст. 1048 цього ж Кодексу позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Статтею 525 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається.

Встановлено, що у Паспорті споживчого кредиту від 08.07.2021, який підписаний ОСОБА_1 , умови кредитування були визначені. Зокрема, максимальний ліміт кредитування 50 000 грн для карт Універсальна, розмір процентної ставки 42,0% для карт «Універсальна», розмір процентної ставки, яка застосовується при невиконання зобов`язання щодо повернення кредиту 84,0% річних для карт «Універсальна».

У заяві про приєднання до Умов та Правил надання послуг від 19.01.2023, яка містить підпис останньої, умови кредитування також були визначені. Зокрема, максимальний ліміт кредитування - 200 000 грн для карт Універсальна, розмір процентної ставки 42,0% для карт «Універсальна», розмір процентної ставки, яка застосовується при невиконання зобов`язання щодо повернення кредиту 84,0% річних для карт «Універсальна».

Відповідно до довідки за картами вбачається, що ОСОБА_1 було видано наступні картки: - НОМЕР_1 , дата відкриття 31.07.2007, термін дії 07/15, тип карти карта Універсальна; - НОМЕР_2 , дата відкриття 08.07.2011, термін дії 05/15, тип картки карта Універсальна mini; - НОМЕР_3 , дата відкриття 22.05.2014, термін дії 03/18, тип карти карта Універсальна; - НОМЕР_4 , дата відкриття 01.04.2017, термін дії 03/21, тип карти карта Універсальна; - НОМЕР_5 , дата відкриття 31.05.2019, термін дії 04/23, тип карти карта Універсальна; - НОМЕР_6 , дата відкриття 19.01.2023, термін дії 01/27, тип карти карта Універсальна.

Як вбачається з довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки ОСОБА_1 розмір кредитного ліміту банком змінювався: 31.07.2007 старт карткового рахунку; 08.08.2007 кредитний ліміт встановлено 250 грн., 20.01.2011 кредитний ліміт було збільшено до 350 грн., 22.02.2011 кредитний ліміт збільшено до 450 грн., 23.02.2011 кредитний ліміт зменшено до 450 грн., 18.03.2011 кредитний ліміт встановлено 550 грн., 20.06.2011 кредитний ліміт було збільшено до 650 грн., 21.06.2011 кредитний ліміт зменшено до 650 грн., 08.07.2011 кредитний ліміт збільшено до 5 900 грн., 15.11.2012 кредитний ліміт збільшено до 13 000 грн., 13.07.2016 кредитний ліміт збільшено до 17 000 грн., 27.10.2016 кредитний ліміт збільшено до 22 000 грн., 13.10.2017 кредитний ліміт збільшено до 24 000 грн., 18.10.2019 кредитний ліміт збільшено до 26 000 грн., 30.01.2020 кредитний ліміт збільшено до 28 000 грн., 06.07.2020 кредитний ліміт збільшено до 33 000 грн., 06.10.2020 кредитний ліміт збільшено до 38 000 грн., 08.07.2021 кредитний ліміт збільшено до 43 000 грн., 10.07.2023 кредитний ліміт зменшено до 39 373,03 грн., 24.07.2023 кредитний ліміт зменшено до 39 373,03 грн., 01.08.2023 кредитний ліміт зменшено до 0,00 грн.

Відповідно до наданого банком розрахунку заборгованості станом на 13 грудня 2023 року заборгованість ОСОБА_1 перед АТ КБ «ПриватБанк» становить 45 661,33 грн., з яких: 35 721,72 грн заборгованість за тілом кредиту; 9 939,61 грн заборгованість за простроченими відсоткам.

Зазначена вище заборгованість підтверджується наданими позивачем випискою з особового рахунку та детальним розрахунком заборгованості.

Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

За змістом ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

У ч. 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

У постанові від 30 січня 2018 року в справі №161/16891/15 Верховний Суд вказав, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року №254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 зазначила, що обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає.

Принцип змагальності полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог (ст.ст.12, 81 ЦПК України). Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторін. Тобто, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс.

У постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2019 року у справі №357/2127/18 зазначено: «Положенням про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженим постановою Національного банку України від 18 червня 2003 року №254 (далі Положення №254), визначено перелік первинних документів, які складаються банками залежно від виду операції, та їх обов`язкові реквізити. Залежно від виду операції первинні документи банку (паперові та електронні) поділяють на касові, які підтверджують здійснення операцій з готівкою, та меморіальні, що використовуються для здійснення безготівкових розрахунків із банками, клієнтами, списання коштів з рахунків та внутрішньобанківських операцій. До первинних меморіальних документів, які підтверджують надання банком послуг з розрахунково-касового обслуговування, належать меморіальні ордери, платіжні доручення, платіжні вимоги-доручення, платіжні вимоги, розрахункові чеки та інші платіжні інструменти, що визначаються нормативно-правовими актами Національного банку України. Пунктом 5.1 глави 5 Положення №254 визначено, що інформація, яка міститься в первинних документах, систематизується у регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа. Виписки з особових рахунків клієнтів, що є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Порядок, періодичність друкування та форма надання виписок (у паперовій чи електронній формі) з особових рахунків клієнтів обумовлюються договором банківського рахунка, що укладається між банком і клієнтом під час відкриття рахунка. Отже, враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що виписки з особового рахунка клієнта банку можуть слугувати як документи, що підтверджують фінансові операції».

Верховний Суд у своїй постанові від 22 квітня 2021 року у справі №712/4821/16 вказав, що задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій обґрунтовано врахували виписку по особовому рахунку позичальника, яка є належним доказом наявності заборгованості боржника, що узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 12 червня 2020 року у справі №169/506/17 та від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18. Із наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості за кредитним договором вбачається, що позичальник вносив неодноразові щомісячні платежі на погашення заборгованості, починаючи з 01 вересня 2008 року по 22 грудня 2011 року, 02 жовтня 2014 року сплатив 1 171,85 доларів США та 3 328,15 доларів США, а останній платіж внесено 20 жовтня 2014 року. Оскільки судами встановлено та було підтверджено наявними матеріалами справи, що відповідач дійсно отримав грошові кошти та неналежним чином виконував взяті на себе зобов`язання щодо їх своєчасного повернення, що призвело до виникнення простроченої заборгованості за кредитом, суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог банку про стягнення заборгованості за кредитним договором. При цьому суди обґрунтовано відхилили доводи відповідача про неврахування висновку експерта за результатами проведення у справі судово-економічної експертизи, оскільки вказані посилання спростовуються зібраними по справі доказами».

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18, від 25 травня 2021 року у справі №554/4300/16-ц, від 26 травня 2021 року у справі №204/2972/20, від 13 жовтня 2021 року у справі №209/3046/20, від 26 жовтня 2022 року у справі №333/5483/20.

Таким чином, позивач довів належними та допустимими доказами факт укладення із ОСОБА_1 кредитного договору, надання позичальнику кредитних коштів, тобто виконання належним чином своїх обов`язків та прострочення виконання позичальником взятих на себе зобов`язань.

У свою чергу відповідач не спростувала факту отримання кредитних коштів, факту отримання карток, а також факту неналежного виконання зобов`язань перед банком, у тому числі не спростувала розмір заборгованості, заявленої до стягнення.

Доказів на спростування наданого позивачем розрахунку заборгованості та виписки з рахунку ОСОБА_1 не надано, також нею не надано суду належних, допустимих та беззаперечних доказів відсутності такої заборгованості та, відповідно, виконання умов укладеного договору належним чином.

Відтак, суд першої інстанції, встановивши факт існування між сторонами кредитних зобов`язань та неналежне виконання позичальником умов кредитного договору, що призвело до виникнення заборгованості, дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості за кредитним договором згідно з вимогами статті 526 ЦК України, якою передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України та, дослідивши розрахунок заборгованості і виписку по особовому рахунку відповідачки, дійшов обґрунтованого висновку про розмір такої заборгованості і задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що тягар доказування покладається на обидві сторони спору. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Колегія суддів погоджується, що за встановленими у цій справі обставинами неналежне виконання грошових зобов`язань призвело до виникнення заборгованості за кредитним договором, тому вимоги позивача про стягнення заборгованості є обґрунтованими.

Відтак, суд першої інстанції зробив правильні висновки із встановлених обставин, а також правильно застосував чинні норми закону, які регулюють спірні правовідносини.

Доводи апеляційної скарги про те, що надана позивачем виписка є неналежним доказом у справі, оскільки не прив`язана до будь-якого конкретного банківського рахунку, відкритого на ім`я ОСОБА_1 є безпідставними, оскільки надана виписка містить інформацію про рух коштів по кожній карті відповідача, які отримані нею відповідно до довідки за картами.

Посилання апелянта на безпідставність позову у зв`язку з тим, що 18.01.2023 з її карткового рахунку були списані кошти є необґрунтованими, оскільки предметом позову у даній справі є стягнення заборгованості за користування кредитними коштами, у свою чергу зустрічних позовних вимог про повернення безпідставно списаних коштів у зв`язку з несанкціонованим списанням коштів ОСОБА_1 заявлено не було, а відтак вказані обставини не є підставою для відмови у задоволенні позову з урахуванням того, що колегія суддів дійшла висновку про його обґрунтованість та доведеність.

Відтак, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального та процесуального права є безпідставними.

Щодо застосування строків позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

Як вбачається з правових позицій, викладених в Постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року по справі №614цс14, яка була ухвалена за наслідками перегляду цивільної справи за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості, відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку.

За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Аналогічні правові позиції викладені і в постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року по справі №181/467/17, сторонами в якій були ПАТ КБ «Приватбанк» та позичальник. Зокрема, у вказаному судовому рішенні зазначено, що висновок судів попередніх інстанцій про початок перебігу позовної давності з моменту внесення позичальником останнього платежу на погашення кредитної заборгованості є помилковим. Згідно з вищенаведеним пунктом 2.1.1.2.11 Умов та правил, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня дії картки, а не закінченням строку дії договору. Такий висновок узгоджується з правовими позиціями, викладеними у постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104 цс16.

Відповідно до довідки за картами вбачається, що ОСОБА_1 було видано наступні картки: - НОМЕР_1 , дата відкриття 31.07.2007, термін дії 07/15, тип карти карта Універсальна; - НОМЕР_2 , дата відкриття 08.07.2011, термін дії 05/15, тип картки карта Універсальна mini; - НОМЕР_3 , дата відкриття 22.05.2014, термін дії 03/18, тип карти карта Універсальна; - НОМЕР_4 , дата відкриття 01.04.2017, термін дії 03/21, тип карти карта Універсальна; - НОМЕР_5 , дата відкриття 31.05.2019, термін дії 04/23, тип карти карта Універсальна; - НОМЕР_6 , дата відкриття 19.01.2023, термін дії 01/27, тип карти карта Універсальна.

Відтак, посилання ОСОБА_1 на пропуск позивачем строку позовної давності є безпідставними, оскільки строк перевипущеної картки встановлений до січня 2027 року, а до суду позивач звернувся у березні 2024 року, тобто в межах позовної давності.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що перевипуск картки підтверджується випискою по картковому рахунку та довідкою за картками ОСОБА_1 . Під час перевипуску картки повторна ідентифікація клієнта не є обов`язковою, оскільки перевипуск картки не є укладенням нового кредитного договору, заповнення додаткових документів для перевипуску картки не вимагається, активація перевипущеної картки здійснюється за допомогою контактного номеру телефону клієнта шляхом відправки коду авторизації на телефон клієнта. Платіжна картка не може бути активована без згоди клієнта, відтак доводи апелянта є безпідставними та необґрунтованими.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з рішенням суду та переоцінки доказів у справі.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог і доводи апеляційної скарги не є підставою для скасування даного судового рішення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

Судові витрати залишити за сторонами, оскільки судом апеляційної інстанції залишено без змін рішення суду першої інстанції, тому питання перерозподілу судових витрат не вирішується апеляційним судом.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними, зокрема, є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в сили вимог закону.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Новоград Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 20 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді