Справа № 161/9677/24
Провадження № 2/161/586/25
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2025 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі: головуючого судді Пушкарчук В.П.

при секретарі Швед Н.В.

з участю: представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення авансу,

В С Т А Н О В И В:

21.05.2024 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення авансу. 23.10.2024 року позивачкою подано уточнену позовну заяву до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення авансу. В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_3 зазначає, що в листопаді 2018 року між нею та відповідачами відбулася домовленість щодо продажу житлового будинку у АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці площею 0,4 га (далі будинковолодіння) за ціною 5000 дол. США. Влітку 2019 року вона на вимогу ОСОБА_4 та за присутності останньої, на виконання виниклих між ними домовленостей, передала її чоловіку ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 3500 дол. США у якості авансу за будинковолодіння. Передача решти 1500 дол. за їх домовленістю повинна була здійснюватися у нотаріуса під час переоформлення документів на майно. 22.03.2024 року нею надіслано ОСОБА_4 вимогу щодо підготовки правовстановлюючих документів на будинковолодіння, а також укладення відповідного договору-купівлі продажу. Однак, остання на даний час ухиляється від укладення такого правочину, а також сплачений нею аванс не повертає. В позасудовому порядку даний спір врегулювати не виявилося за можливе. Враховуючи наведене, просить суд стягнути з кожного із відповідачів на свою користь по 3500 дол. США, а також судові витрати по справі, у тому числі по 30000 грн. витрат на правничу допомогу.

02.07.2024 року представником ОСОБА_4 було подано до суду відзив на позовну заяву. В обґрунтування заявлених вимог остання зазначає, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 дійсно існували домовленості з приводу відчуження її довірителькою на користь позивачки будинковолодіння, проте жодних коштів від останньої вона не отримувала. Однак, будь-які правочини з даного приводу між сторонами не укладалися, а матеріали справи не містять доказів на підтвердження факту передачі ОСОБА_3 грошових коштів у сумі 3500 дол. США будь-кому із відповідачів. У задоволенні позову просила відмовити.

02.12.2024 року від відповідача ОСОБА_5 надійшов до суду відзив на позовну заяву. В обґрунтування своїх доводів останній зазначає, що спірне будинковолодіння належить на праві приватної власності його дружині ОСОБА_4 . Оскільки таке майно останньою було успадковане, на нього не поширюється правовий режим спільної сумісної власності подружжя. Однак, ані він, ані його дружина жодних коштів від ОСОБА_3 не отримували. У подальшому через виниклі конфлікти договір купівлі-продажу будинковолодіння укладеним не був. Також, вказує, що жодних доручень від своєї дружини на відчуження належного їй майна він не отримував. Щодо задоволення позову заперечує повністю та вважає його безпідставним.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 - адвокат Мацей А.М. заявлені вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_4 - адвокат Сидун О.С. у задоволенні позову просила відмовити.

Відповідач ОСОБА_5 у судове засідання не з`явився.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного висновку.

Як встановлено судом, ОСОБА_4 є власником житлового будинку загальною площею 59,1 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці площею 0,4 га, з кадастровим номером: :01:001:1279.

У своєму позові ОСОБА_3 зазначає, що в листопаді 2018 року між нею та ОСОБА_4 відбулася домовленість щодо продажу вищевказаного будинковолодіння, на виконання якого вона передала чоловіку останньої ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 3500 дол. США у якості авансу.

З даного приводу жодних письмових правочинів за участі ОСОБА_3 та/або ОСОБА_4 та/або ОСОБА_5 не укладено, що підтверджується доводами кожної зі сторін.

Разом з тим, відповідачі заперечують факт отримання від позивачки будь-яких коштів у якості авансу, на виконання попередніх домовленостей з приводу укладення в майбутньому договору-купівлі продажу будинковолодіння.

Надаючи правову оцінку правовідносинам між сторонами, суд приходить до наступного.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ч. 1 ст. 628, ст. 629 ЦК України).

Згідно з положеннями ст. ст. 546, 548 ЦК України завдатком може бути забезпечене лише дійсне зобов`язання, яке випливає із договору, укладеного сторонами.

Згідно зі ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено. що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

У своїх постановах від 23.07.2018 року у справі № 461/5297/16, від 28.08.2019 року у справі № 128/1885/14-ц, від 27.11.2019 року у справі № 520/6286/16-ц, від 01.10.2020 року у справі № 361/8331/18 та від 17.06.2021 року у справі № 711/5065/15-ц, Верховний Суд сформував наступну правову позицію.

Так, ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання.

На відміну від завдатку, аванс це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, яка підлягає поверненню у випадку невиконання зобов`язання.

Правила ст. 570 ЦК України поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання.

Внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише у разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу.

У випадку, коли сторони лише домовилися укласти договір (уклали попередній договір), але не оформили основний договір, сплачені в рахунок виконання договору платежі є авансом, а не завдатком.

Оскільки, договору купівлі-продажу, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам законодавства, між сторонами укладено не було, а вони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, то передані позивачем грошова сума могла б вважатися авансом.

Разом з тим, у порушення вимог ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, стороною позивача в ході розгляду справи не було надано жодних доказів, які б вказували на факт передачі ОСОБА_3 в користь будь-якого із відповідачів грошових коштів у сумі 3500 дол. США.

Протокол допиту свідка ОСОБА_4 , яку було допитано в межах кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 00000093 не може бути взятий судом до уваги, оскільки з їх приводу органом досудового розслідування не прийнято жодного процесуального рішення, яке б мало юридичну силу та було чинним.

Будь-які інші докази на підтвердження заявлених позовних вимог, які б мали значення для правильного вирішення справи, матеріали справи не містять.

З огляду на наведене, суд не вбачає жодних правових підстав для задоволення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення авансу.

У зв`язку з відмовою у позові судові витрати по справі, у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, суд відносить на рахунок позивачки.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 81, 263 ЦПК України, на підставі ст.ст. 526, 546, 570, 571, 610, 615 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення авансу - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі складення рішення відповідно до ч. 6 ст. 259 ЦПК України - з дня складення рішення в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_3 , адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_4 , адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_5 , адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Повний текст рішення складено 21 лютого 2025 року.

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області В.П. Пушкарчук