Справа №487/467/25
Провадження №2/487/1164/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.02.2025 Заводський районний суд м. Миколаєва у складі: головуючого судді Афоніної С.М., за участю секретаря судового засідання Беспалько А.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві заяву ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову, -

ВСТАНОВИВ:

17.02.2025 представник ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про вжиття заходів забезпечення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради про визнання незаконними дії державного реєстратора та зобов`язання вчинити дії, шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 та заборонити всім суб`єктам державної реєстрації, які уповноважені відповідно до законодавства України здійснювати реєстраційні дії, в тому числі нотаріусам, державним реєстраторам, іншим акредитованим суб`єктам посадовим особам, які уповноважені здійснювати реєстраційні дії вчинення будь-яких реєстраційних дій щодо об`єкту нерухомого майна квартиру АДРЕСА_1 .

Обґрунтовуючи заяву зазначив, що в провадженні суду перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради про визнання незаконними дії державного реєстратора Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради та зобов`язання вчинити дії. Так, 18.09.2018 ОСОБА_2 за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу у ОСОБА_4 придбала квартиру АДРЕСА_1 , нотаріусом було перевірено належність квартирі саме продавцеві та в то же день приватним нотаріусом Захаренко І.В. була здійснена державна реєстрація права власності ОСОБА_2 на вказану квартиру у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Проте, 23.02.2022 рішенням державного реєстратора Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради Чекановського С.І. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 05.07.2023 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про державну реєстрацію на квартиру за ОСОБА_5 . На теперішній час стало відомо, що об`єкт нерухомого майна - квартира АДРЕСА_1 виставлений на продаж за 30 тис. доларів США. Продаж об`єкту нерухомості призведе до неможливості в подальшому виконання рішення суду, зокрема відновлення становища позивача, яке існувало до порушення її права, оскільки майно може бути придбане третьою особою, як добросовісним набувачем. Накладення арешту на майно не завдасть шкоди та збитків будь-якій стороні, не позбавить його конституційних прав на володіння та користування нерухомим майном, а лише тимчасово обмежить право відповідача реалізувати вказане майно третім особам. Між сторонами існує спір щодо законності скасування державної реєстрації права власності за позивачем та поновлення її права на майно. Виконання в майбутньому судового рішення у справі, у разі задоволення позовних вимог, безпосередньо пов`язано з обставинами відсутності виникнення права на це майно у третіх осіб, як добросовісних користувачів.

Дослідивши матеріали заяви та додані до неї докази, суд приходить до наступних висновків.

Так, в провадженні суду перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради про визнання незаконними дії державного реєстратора Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради Чекановського С.І. щодо скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 , визнання незаконними дії державного реєстратора Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради Чекановського С.І. шляхом внесення 23.02.2023 запису до державного реєстру речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 , відновлення становища ОСОБА_2 , яке існувало до порушення, шляхом зобов`язання органів державної реєстрації Міністерства юстиції України відновити у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності позивача на квартиру АДРЕСА_1 .

Обґрунтовуючи свої вимоги представник позивача зазначив, що 18.09.2018 ОСОБА_2 за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу у ОСОБА_4 придбала квартиру АДРЕСА_1 , нотаріусом було перевірено належність квартирі саме продавцеві та в той же день приватним нотаріусом Захаренко І.В. була здійснена державна реєстрація права власності ОСОБА_2 на вказану квартиру у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Проте, 23.02.2022 рішенням державного реєстратора Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради Чекановського С.І. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 05.07.2023 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про державну реєстрацію на квартиру за ОСОБА_5 , на підставі рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 07.06.2021, постанови Миколаївського апеляційного суду від 28.09.2021 у справі №487/3529/21 і договору дарування №2-3729 від 31.05.1994. Вказаними судовими рішеннями було встановлено факт укладення договорів купівлі-продажу від 23.08.208 за №661 і від 18.09.2018 за №727, зокрема їх правомірність та чинність, а в задоволенні позовних вимог щодо визнання договору №661 нікчемним та скасування запису в Державному реєстрі щодо державної реєстрації права власності на квартиру за ОСОБА_2 відмовлено. Тому правовстановлюючі документи, якими підтверджується право власності позивача та відчужувача ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 є чинними й не визнані судом недійсними чи неукладеними, а запис про державну реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_2 є чинним та не скасованим в судовому порядку. Отже, судові рішення, які не підтверджують зміну правових підстав договорів купівлі-продажу від 23.08208 за №661 і від 18.09.2018 за №727 (визнання їх недійсними, скасованими чи інше) на право власності на нерухоме майно квартиру, стало підставою для прийняття відповідачем рішення про державну реєстрацію права власності за третьою особою. Але відповідач за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, зобов`язаний був прийняти рішення про відмову в державній реєстрації прав.

Ухвалою від 12.02.2025 відкрите провадження у справі в порядку загального позовного провадження.

Представник ОСОБА_1 просить суд про вжиття заходів забезпечення позову ОСОБА_2 , шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 та заборони всім суб`єктам державної реєстрації, які уповноважені відповідно до законодавства України здійснювати реєстраційні дії, в тому числі нотаріусам, державним реєстраторам, іншим акредитованим суб`єктам посадовим особам, які уповноважені здійснювати реєстраційні дії, вчинення будь-яких реєстраційних дій щодо об`єкту нерухомого майна квартиру АДРЕСА_1 посилаючись на те, що квартира АДРЕСА_1 може бути відчужена, що в подальшому, у разі задоволення позовних вимог, призведе до неможливості виконання рішення суду, зокрема відновлення становища позивача, яке існувало до порушення її права.

Відповідно до частин першої та другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Пунктами 1 та 5 ч.1 ст.150 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується, зокрема накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб, зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Пунктом 2 ч.1 ст.150 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується, зокрема забороною вчиняти певні дії.

Згідно із частиною третьою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Забезпечення позову це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.п.4,5 Постанови №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Крім того, з аналізу норм чинного законодавства вбачається, що обов`язковою передумовою вжиття заходів для забезпечення позову, яке допускається на протязі всього терміну розгляду справи, є обґрунтована наявність такої необхідності. Суд, виходячи з конкретних доказів, повинен встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

При цьому, цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, під час вирішення клопотань про забезпечення позову суд лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Також суд враховує, що заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

Під час розгляду заяви про застосування такого заходу забезпечення позову, як накладення арешту на майно або грошові кошти, суд має виходити з того, що цей захід забезпечення обмежує право особи користуватись та розпоряджатись грошовими коштами або майном, а тому може застосуватись у справі, у якій заявлено майнову вимогу, а спір вирішується про визнання права (інше речове право) на майно, витребування (передачу) майна, грошових коштів або про стягнення грошових коштів.

Отже, умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, що має бути підтверджено доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу. Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Звертаючись із заявою про забезпечення позову, представник позивача посилався лише на те, що невжиття заходів забезпечення позову у вигляді арешту квартири та заборонити всім суб`єктам державної реєстрації вчиняти будь-які реєстраційні дій щодо об`єкту нерухомого майна квартиру АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що у разі відчуження вказаної квартири, це може зробити неможливим виконання рішення, зокрема відновлення становища позивача, яке існувало до порушення її права.

Судом, враховується, що предметом даного позову є про визнання незаконними дії державного реєстратора Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради Чекановського С.І. щодо скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 , внесення 23.02.2023 запису до державного реєстру речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 та відновлення становища ОСОБА_2 , шляхом зобов`язання органів державної реєстрації Міністерства юстиції України відновити у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності позивача на квартиру АДРЕСА_1 . Тобто квартира АДРЕСА_1 не є майном, що належить до предмету позову, позивачем не заявлено майнових вимог, а спір не вирішується про визнання права (інше речове право) на майно, витребування (передачу) майна, грошових коштів або про стягнення грошових коштів.

Тому твердження заявника про те, що незабезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 та заборонити всім суб`єктам державної реєстрації вчиняти будь-які реєстраційні дій щодо об`єкту нерухомого унеможливить виконання судового рішення, у разі задоволення позовних вимог, суд вважав безпідставними та не співмірним для захисту прав позивача в межах даного провадження, оскільки незабезпечення позову в обраний заявником спосіб жодним чином не впливає на виконання можливого рішення суду

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що відсутні підстави для забезпечення позову, оскільки зазначені заходи забезпечення позову не відповідають та не співрозмірні заявленим вимогам позову та безпосередньо не пов`язані з предметом спору, заявником не доведено належними, достатніми та допустимими доказами, необхідність вжиття заходів забезпечення позову саме у визначений ним спосіб.

Керуючись ст. 149-153 ЦПК України

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову- відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Миколаївського апеляційного суду в строк і порядок, встановлений ст.ст. 354, 355 ЦПК України.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя С.М. Афоніна