Дата документу 18.02.2025
Справа № 501/395/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2025 року Іллічівський міський суд Одеської області в складі:

головуючого - судді Пушкарського Д.В.,

за участю:

секретаря судового засідання - Карпової Ю.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Іллічівського міського суду Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та встановлення факту, що має юридичне значення, -

В С Т А Н О В И В :

До Іллічівського міського суду Одеської області звернувся ОСОБА_1 з позовом заявою до ОСОБА_2 в якому просить:

- розірвати шлюб, укладений між ним, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану у Київському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, актовий запис №1295 від 23 липня 2015 року;

- встановити факт того, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки податку НОМЕР_1 , самостійно виховує та утримує неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що з відповідачем, ОСОБА_2 він перебуває в зареєстрованому шлюбі з 23 липня 2015 року. Від шлюбу мають двох малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які проживають з позивачем і знаходяться на його утриманні

Їх спільне життя не склалось і погляди щодо відносин в сім`ї почали розходитись. З ініціативи відповідача дуже часто в родині виникали сварки, які негативно впливали на психологічний стан дітей. Внаслідок таких постійних непорозумінь між подружжям було втрачено почуття любові та поваги один до одного. Між ними склались неприязні стосунки і відповідач, після чергової сварки в червні 2024 року, залишила позивача з дітьми і стала проживати окремо. На сьогоднішній день позивач вже створила іншу сім`ю і їх шлюб носить формальний характер, тому позивач вирішив розлучитись.

З червня 2024 року, як відповідач залишила сім`ю, малолітні діти залишились проживати разом із позивачем, відповідач дітьми взагалі не цікавиться, батько самостійно піклується про здоров`я дітей, надає їм належний фізичний, духовний, гармонійний, розумовий, безпечний розвиток, як особистості. Сприяє їх повноцінній реалізації у повсякденному житті, спорті. Цікавиться життям дітей, є для них опорою та прикладом, працює і повністю матеріально забезпечує та самостійно виховує. Відповідач у вихованні дітей участі ніякої не приймає та не надає ніякої матеріальної допомоги.

Позивач звернувся до суду з даною позовною заявою з метою захисту своїх прав, прав своїх дітей, безперешкодного оформлення документів, необхідних для отримання соціальної допомоги як батьку, що самостійно виховує дітей, зміни місця реєстрації та проживання дітей, вирішення інших питань щодо проживання, перебування дітей, перетину кордону, надання дозволу на виїзд дітей за кордон в супроводі третіх осіб, отримання відстрочки від мобілізації.

Позивач в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи у його відсутності.

Відповідач судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи у її відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечує.

Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні, приймаючи до уваги заяви сторін, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 23 липня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Київському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції був зареєстрований шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , актовий запис №1295, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 від 23 липня 2015 року.

Від шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 від 30 червня 2017 року та свідоцтвом про народження серія НОМЕР_4 від 16 лютого 2022 року.

Позивач, вказуючи на наявність підстав для розірвання шлюбу та встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей звернувся до суду за захистом свого порушеного права.

Таким чином, спірні правовідносини з приводу припинення шлюбу, що виникли між сторонами по справі, регулюються нормами права, які містяться в главі 11 Сімейного кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Як вбачається зі змісту ч.3 та ч.4 ст.56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до ч.1 ст.110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Згідно з ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Судом встановлено, що сім`я розпалася і її збереження неможливо, тому, що між сторонами склалися неприязні стосунки, що призвело до втрати почуття любові та поваги один до одного, сторони подружні відносини припинили, разом не проживають, спільне господарство не ведуть.

Також, приймається до уваги судом і та обставина, що сторони будь-якого бажання щодо примирення та збереження сім`ї не висловили, хоча мали таку можливість. За таких обставин, суд вважає, що подальше спільне життя сторін є неможливим, збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, а тому шлюб підлягає розірванню.

Відповідно до вимог ч.2 ст.114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Вирішуючи вимоги позивача про встановлення факту самостійного утримання та виховання неповнолітніх дітей суд виходить з наступного.

Як вказує позивач, і не заперечує відповідач, з часу окремого проживання подружжя, малолітні діти залишились проживати разом з батьком.

Відповідно до умов ст.315 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами та факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти (крім зазначених у ч. 2 цієї статті), від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до приписів ст.318 Цивільного процесуального кодексу України - у заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, серед іншого, обов`язково повинно бути зазначено мету встановлення такого факту та причина неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт, а також докази, що підтверджують факт.

Згідно із статтею 319 Цивільного процесуального кодексу України, у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт.

Рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню - не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів.

Пунктом 10 Постанови Пленуму ВСУ №5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» - встановлено, що відповідно до п.4 ст.273 Цивільного процесуального кодексу України - в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію в зв`язку із втратою годувальника.

В даному випадку, метою встановлення юридичного факту є повна реалізація прав, як батька дитини, а також оформлення документів, необхідних для отримання соціальної допомоги як батьку, що самостійно виховує дитину, вирішення інших питань щодо проживання та перебування дитини.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду №175/2317/16-ц від 02.10.2019.

У статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Питання регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України.

Частиною 1 статті 121 Сімейного кодексу України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Відповідно до ст.141 Сімейного кодексу України, батьки мають рівні права та обов?язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п?ятою статті 157 цього Кодексу.

Разом з тим, сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі (ч.1 ст.14, ч.1 ст.15 СК України). Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені ст.ст.150-151 СК.

Як було встановлено судом, подружжя мають двох дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Діти проживають разом з батьком за адресою: АДРЕСА_1 і знаходяться на його повному матеріальному забезпеченні, що підтверджується, договором оренди житлового привішення від 22 грудня 2024 року, актом обстеження житлово-побутових умов від 23.01.2025, виданим Службою у справах дітей виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області.

Позивач, як батько добросовісно виконує свої батьківські обов`язки по відношенню до своїх дітей, в тому числі, щодо матеріального їх забезпечення, піклуючись про стан здоров`я дітей, надаючи їм належний фізичний, духовний, гармонійний, розумовий, безпечний розвиток, як особистості, та сприяючи їхній повноцінній реалізації: у навчанні, повсякденному житті, спорті, цікавлячись життям дітей як у школі, так і у повсякденному житті.

Відповідно до довідки виданої ГО «Федерація кай-сюн-до України», діти позивача відвідують секцію Айкідо, дітей до клубу привозить і забирає батько.

Відповідно до довідки виданої дитячою міською поліклінікою №5 Одеської міської ради до лікаря на прийом з дітьми на обстеження, щеплення приводить батько.

З пояснення довідки класного керівника слідує, що дитиною ОСОБА_3 займається батько, який щодня спілкується з вчителями, які навчають сина, бере активну участь у класних, шкільних заходах, постійно цікавиться успіхами дитини, привозить і забирає дитину зі школи.

Батько працює і має стабільний дохід, позитивно характеризується за місцем роботи, що підтверджується, довідкою з місця роботи від 27 січня 2025 року №Г1 та характеристикою від 27 січня 2025 року.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що з червня 2024 року, діти ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстровані та постійно проживають разом зі своїм батьком ОСОБА_1 , знаходячись на його особистому вихованні і матеріальному забезпеченні, який дбає про їхній добробут та здоров`я, що і підтверджується наданими письмовими поясненнями ОСОБА_6 .

Мати дітей дітьми не цікавиться участі в їх вихованні не приймає, про що сама надала письмову заяву до суду.

Відповідно до приписів ст.19 Сімейного кодексу України висновок органу опіки та піклування щодо розв`язання спору між батьками з приводу виховання дитини в даному випадку не потрібен, адже йдеться про встановлення юридичного факту самостійного виховання та утримання батьком дитини своїх малолітніх синів.

У той же час законодавство не містить визначення поняття «батько, який самостійно виховує та утримує дитину».

В даному випадку предметом дослідження суду є встановлення певного юридичного факту який встановлює правосуб`єктність особи як такою яка самостійно виховує неповнолітню дитину, що є необхідним для застосування до заявника вимог ч.4 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» №3543-ХІІ для отримання відстрочки від мобілізації, заяв з боку заінтересованих осіб про наявність спору з цього приводу або відомостей про наявність позасудового розгляду вказаного питання до суду не надходило, тому розгляд справи здійснено у порядку Цивільного процесу.

Згідно Переліку документів, що подаються військовозобов`язаними для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до підстав, зазначених у ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», що є додатком №5 до відповідного «Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період», затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 16 травня 2024 року №560, визначено, що до документів, які підтверджують, що особа самостійно виховує та утримує дитину відносяться рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини.

У постанові від 13.06.2018 за результатами розгляду справи №822/2446/17 Верховним Судом було викладено позицію про те, що сам факт розірвання шлюбу та встановлення місця проживання дитини з батьком, що передбачає обов`язок батька щодо утримання та виховання дитини, не доводять факт відсутності участі матері у вихованні дитини, тобто не встановлює статусу самостійного виховання, тому цей факт повинен встановлюватись окремо.

Вказаний факт має юридичне значення та необхідний заявнику для отримання ним державної соціальної допомоги на дітей, подальше підтвердження факту виховання дітей та їх місця проживання для надання відповідних даних та оформлення прав дітей щодо реєстрації місця проживання, відстрочки від мобілізації у зв`язку з чим, на думку суду, заява є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

З урахуванням наданих заявником належних та допустимих доказів у своїй сукупності, судом не встановлено будь-якого спору про право, натомись підтверджено факт, який заявник просить встановити у його заяві.

Враховуючи викладені обставини та надані суду докази, суд дійшов висновку, що позовна заява є обґрунтованою і підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та встановлення факту, що має юридичне значення, - задовольнити.

Розірвати шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований 23 липня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Київському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, актовий запис №1295.

Встановити факт що має юридичне значення, а саме, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , самостійно виховує та утримує неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя