ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/180/25 Доповідач - Храпак Н.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2025 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Храпак Н.М.

суддів - Костів О. З., Хома М. В.,

за участі секретаря Дідух М.Є.

та сторін: представника ОСОБА_1 - адвоката Притули О.Б., відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/12151/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Притула Оксана Богданівна, на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 листопада 2024 року, ухваленого суддею Братасюком В.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання правочинів удаваними та визнання спільної сумісної власності подружжя,

В С Т А Н О В И В:

у червні 2024 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання удаваними договору дарування земельної ділянки від 05.05.2023 року, посвідченого нотаріально в реєстрі за № 405 та договору дарування земельної ділянки від 30.05.2023 року, посвідченого нотаріально в реєстрі за № 517. Визнання земельних ділянок площею 0,08 га кадастровий номер :02:001:1889 та площею 0,08 га кадастровий номер :02:001:1906, спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

В обґрунтування позову посилається на те, що позивачка та відповідач ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 2001 року та спільно проживають, ведуть спільний побут. В травні 2023 року чоловік набув у власність дві спірні земельні ділянки на підставі нотаріально посвідчених договорів дарування. Однак ОСОБА_2 фактично придбав ці земельні ділянки оплативши за них гроші на суму 12000 гривень. На придбання цих земельних ділянок було витрачено спільні сімейні кошти. За твердженням позивачки між відповідачам фактично укладено договори купівлі-продажу, а не дарування. Тому вважає спірні земельні ділянки спільною сімейною власністю подружжя ОСОБА_5 , а спірні правочини удаваними.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 листопада 2024 року в задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання удаваними договору дарування земельної ділянки від 05.05.2023 року, посвідченого нотаріально в реєстрі за № 405 та договору дарування земельної ділянки від 30.05.2023 року, посвідченого нотаріально в реєстрі за № 517, визнання земельних ділянок площею 0,08 га кадастровий номер :02:001:1889 та площею 0,08 га кадастровий номер :02:001:1906, спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Притула О.Б. просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 листопада 2024 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги представник заявника зазначила, що суд першої інстанції послався на постанову суду у справі № 607/1390/24 від 18.03.2024 р., якою ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 172-5 КУпАП як преюдиційну, не відобразивши всіх фактичних обставин, які були встановлені та відображені в ній.

На час розгляду справи про адміністративні правопорушення сторони правочину заявляли про обставини укладення фактично договорів купівлі-продажу. Однак, суд не мав повноважень при розгляді адміністративної справи розглянути питання удаваності правочинів. Він мав право лише дати оцінку наявним на той час у справі доказам.

Крім того, суд не взяв до уваги розписок, за змістом яких відповідачі у справі отримали від ОСОБА_2 кошти за продаж земельних ділянок.

Вважає, що дані розписки про отримання коштів ОСОБА_4 від ОСОБА_2 підтверджують обставини наведенні у позові щодо фактичного укладення договору купівлі продажу земельної ділянки.

Окрім цього вказують, що договір дарування, як і договір купівлі-продажу, спрямований на припинення права власності у дарувальника й виникнення права власності в обдарованої особи з тією лише різницею, що договір дарування завжди є безоплатним, а тому дарувальник не має права вимагати від обдарованої особи зустрічних дій, оскільки чинне законодавство чітко обумовлює, що договір, який встановлює обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Зазначають, що оспорені договори дарування є удаваними правочинами, оскільки не були направленні на настання правових наслідків, обумовлених договором дарування, а фактично по своїй правовій природі є договором купівлі - продажу, за яким ОСОБА_4 та ОСОБА_3 продали, а ОСОБА_2 купив земельні ділянки за спільні сімейні кошти.

Відзив на апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Притули О.Б. до суду апеляційної інстанції не поступав.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Притула О.Б. апеляційну скаргу підтримала з мотивів, викладених у ній.

ОСОБА_2 апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Притули О.Б. визнав, вважаючи її обґрунтованою.

ОСОБА_4 , ОСОБА_3 повідомлялися про розгляд справи шляхом направлення судових повісток на поштову адресу, однак вони повернулися на адресу Тернопільського апеляційного суду як не отримані з відміткою Укрпошти «адресат відсутній за вказаною адресою».

Згідно з пунктом 3 частини 8 статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, проаналізувавши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебувають у шлюбі з 30 серпня 2001 року, що стверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 від 30 серпня 2001 року (а.с. 11).

Відповідно до змісту договору дарування земельної ділянки від 05.05.2023 року, посвідченого нотаріально в реєстрі за № 405, ОСОБА_4 подарувала (безоплатно передала у власність) ОСОБА_2 , а останній прийняв в дар земельну ділянку 0,08 га кадастровий номер :02:001:1889, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в с. Байківці Тернопільського району.

Дарунок сторони оцінили в сумі 19117,50 гривень.

При цьому, сторони правочину ствердили, що однаково розуміють значення й умови цього договору та його правові наслідки, підтверджують дійсність намірів при його укладанні, що він не вчинений під впливом помилки, обману, насильства, тяжкої обставини, а також, що він немає характеру фіктивного та удаваного правочину та спрямований на настання правових наслідків, які обумовлені ним (п. 13).

Зміст статей, в тому числі, ст. 203, 215-220, 235 ЦК України, нотаріусом сторонам правочину роз`яснено (п. 15). Сторони ствердили, що зміст правочину, зміст зазначених в п. 15 статей зрозумілий, питань, які залишилися не з`ясованими для них, немає (п. 16) (а.с. 7-8).

Відповідно до змісту договору дарування земельної ділянки від 30.05.2023 року, посвідченого нотаріально в реєстрі за № 517, ОСОБА_3 подарувала (безоплатно передала у власність) ОСОБА_2 , а останній прийняв в дар земельну ділянку 0,08 га кадастровий номер :02:001:1906, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в с. Байківці Тернопільського району.

Дарунок сторони оцінили в сумі 343598,58 гривень.

При цьому, сторони правочину у вступній частині договорів ствердили, що попередньо ознайомлені нотаріусом з правовими наслідками недодержання вимог закону при вчиненні правочинів, усвідомлюючи природу цих правочинів та значення своїх дій, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, діючи вільно, за відсутності будь-якого примусу як фізичного, так і психічного, уклали договори дарування.

Також у пункті 13 договору дарування, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 і у пункті 12 договору дарування, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , сторони ствердили, що однаково розуміють значення й умови цього договору та його правові наслідки, підтверджують дійсність намірів при його укладанні, що він не вчинений під впливом помилки, обману, насильства, тяжкої обставини, а також, що він немає характеру фіктивного та удаваного правочину та спрямований на настання правових наслідків, які обумовлені ним.

Зміст статей, в тому числі, ст. 203, 215-220, 235 ЦК України, нотаріусом сторонам правочину роз`яснено, що відображено у відповідних пунктах договорів 14 та 15, при цьому, у наступних пунктах договорів сторони ствердили, що зміст цих договорів зрозумілий, питань, які залишилися нез`ясованими для них, немає (а.с.7-10).

Відповідно до тексту розписок від 05.05.2023 року, від 05.09.2023 року, від 05.01.2024 року, від 05.05.2024 року ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_2 кошти в загальній сумі 159000 гривень в рахунок належних з нього платежів за продаж земельної ділянки 0,8 га кадастровий номер :02:001:1889 (а.с. 32-35).

Крім цього, судом першої інстанції встановлено, що постановою Тернопільського міськрайонного суду від 18 березня 2024 року, залишеною в силі постановою Тернопільського апеляційного суду від 23.07.2024, у справі № 607/1390/24 ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні адміністративних правопорушень, пов`язаних з корупцією, передбачених ч. 1 ст. 172-5 КУпАП, та накладене на нього адміністративне стягнення в розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 гривен з конфіскацією подарунка - земельних ділянок площею 0,08 га кадастровий номер :02:001:1889, площею 0,08 га кадастровий номер :02:001:1906 (а.с. 36-39).

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що не встановлено жодних мотивів сторін правочинів - договору дарування земельної ділянки від 05.05.2023 року, посвідченого нотаріально в реєстрі за № 405, та договору дарування земельної ділянки від 30.05.2023 року, посвідченого нотаріально в реєстрі за № 517, на приховання іншого правочину, який сторони насправді начебто вчинили, і з якою метою.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів, з огляду на таке.

Стаття 717 ЦК України передбачає, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Частиною другою статті 719 ЦК України встановлено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно у власність другій стороні (покупцеві), покупець приймає або зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Предметом позову у справі, яка переглядається, є вимоги про визнання удаваними договорів дарування майна та застосування наслідків удаваного правочину, оскільки позивач стверджує, що насправді укладено договори купівлі-продажу майна, а не договори дарування.

Згідно зі статтями 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Відповідно до положень статті 202 ЦК України під правочином розуміються дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Дії як юридичні факти мають вольовий характер і можуть бути правомірними та неправомірними. Правочини належать до правомірних дій, спрямованих на досягнення правового результату.

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини п`ятої даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Згідно ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.

За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача. Так відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим кодексом.

Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Тлумачення змісту статті 235 ЦК України свідчить, що удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків.

У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16 зроблено правовий висновок, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16-ц.

Згідно з правовим висновком, що міститься у постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 357/3132/15-ц для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників.

Матеріалами справи підтверджено, що укладаючи спірні договори дарування ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 повністю усвідомлювали, що укладають саме договори дарування, а не будь-які інші договори, у тому числі договори купівлі-продажу, та що такі договори не є удаваними (що також відображено у вступній частині та відповідних пунктах, нотаріально посвідчених договорів дарування, зокрема, 13, 15, 16 та 12, 14, 15).

Позивач не обґрунтувала удаваності договорів дарування земельних ділянок з метою приховання договорів купівлі-продажу нерухомості, не надала належних і допустимих доказів на підтвердження того, що між сторонами правочинів виникли інші правовідносини, ніж передбачені договорами дарування, та, що воля сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеними між ними правочинами. Тому, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог та визнання оспорюваних правочинів удаваними.

Також ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження спрямованості волі сторін правочину на укладення договорів купівлі-продажу земельних ділянок, тобто відсутності у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин, оскільки як пояснив у судовому засіданні першої інстанції відповідач ОСОБА_2 , що умислу на приховання іншого виду правочину, укладаючи спірні правочини, він не мав, усвідомлював значення власних дій та керував ними, пункти договорів, що сторони однаково розуміють значення й умови цих договорів та їх правові наслідки, підтверджують дійсність намірів при їх укладанні, що вони не вчинені під впливом помилки, обману, насильства, тяжкої обставини, а також, що вони не мають характеру фіктивного та удаваного правочину та спрямовані на настання правових наслідків, які обумовлені ними.

Крім цього, допитана ОСОБА_4 в суді першої інстанції у судовому засіданні пояснила, що для неї різниці між договором купівлі-продажу та дарування немає, оформленням правочину займався ОСОБА_2 , який вид правочину слід було укладати їй було все одно, в тому числі умислу на удаваність правочину, з метою приховання правочину іншого виду у неї не було.

Не заслуговують на увагу посилання представника заявника на те, що ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 під час укладення договорів дарування домовились щодо сплати грошових коштів за земельні ділянки, а тому дані договори не є договорами дарування з огляду на те, що з цього приводу суду не було надано належних, достовірних та достатніх доказів.

Також колегія суддів не приймає до уваги посилання представника заявника в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги розписок, за змістом яких відповідачі отримали від ОСОБА_2 кошти за продаж земельних ділянок, оскільки в матеріалах справи містяться розписки лише відповідача ОСОБА_4 . Окрім цього, загальна сума, отриманих ОСОБА_4 коштів становить 159000 грн, хоча в договорі дарування, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , ціна дарунку становить 19117,50 грн і пред`являючи позов ОСОБА_1 ствердила, що її чоловік фактично придбав спірні земельні ділянки, оплативши спільні сімейні кошти на загальну суму 12000 гривень, тому у суді першої інстанції обґрунтовано виникли сумнів щодо належності та достовірності наданих розписок.

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає в апеляційній скарзі позивач.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Притула О.Б., слід залишити без задоволення, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 листопада 2024 року залишити без змін, оскільки висновки місцевого суду відповідають обставинам справи, узгоджуються з нормами матеріального та процесуального права, які судом застосовані правильно, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 35, 259, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Притула Оксана Богданівна, залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 листопада 2024 року залишити без змін.

Судові витрати покласти на сторони в межах ними понесеними.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений 20 лютого 2025 року.

Головуюча Н.М. Храпак

Судді: О.З. Костів

М.В. Хома