Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" лютого 2025 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі головуючої судді Марфіної Н.В., розглянувши в приміщенні суду в м. Києві у порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, -

у с т а н о в и в :

24.10.2024 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про відшкодування моральної шкоди, у якому просить стягнути з відповідача на свою користь завдану моральну шкоду у розмірі 300000,00 грн.

Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 02.06.2015 року позивач керуючи автомобілем «Пежо» по Столичному шосе в м. Києві потрапив у дорожньо-транспортну пригоду з автомобілем «Шевроле», яким керував відповідач. Відповідач виїхав на смугу зустрічного руху та спочатку зіткнувся з автобусом «Стрий-Авто», а потім перебуваючи на іншій смузі руху зіткнувся з автомобілем позивача. Внаслідок ДТП пасажирка ТЗ «Шевроле» ОСОБА_3 отримала тяжке тілесне ушкодження, що спричинило її смерть, а позивач отримав тяжке тілесне ушкодження, а саме: закриту травму грудей та живота; переломи 7-11 ребер зліва; 7-8 ребер справа; переломи бокової маси крижі, обох лонних та сідничних кісток; розчавлення селезінки; розриви печінки. Вироком суду у справі №752/8959/16-к від 28.03.2023 року відповідач визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. У вказаному кримінальному провадженні позивач був визнаний потерпілим. В межах кримінального провадження позивачем був поданий позов про відшкодування моральної шкоди в сумі 300000,00 грн., однак цей позов був залишений без розгляду, оскільки його було подано після початку судового розгляду і роз`яснено позивачу його право звернутись з відповідним позовом в порядку цивільного судочинства. Після отриманих ушкоджень позивач був вимушений лікуватись, перебував в реанімаційному відділенні в тяжкому стані. Внаслідок ДТП позивачу було спричинено шкоду здоров`ю, почались значні проблеми зі здоров`ям, які відобразились як на фізичному, так і на моральному стані. Через переживання стосовно руху кримінальної справи, постійні головні та грудні болі, 19.04.2018 року у позивача трапилось сильне запаморочення, нудота, блювання, порушення ходи, виникла слабкість в лівих кінцівках, порушилось мовлення, у зв`язку із чим він був госпіталізований до медичної установи з діагнозом «ішемічний інсульт», було констатовано гостре порушення мозкової артерії на фоні дисциркуляторної енцефалопатії. У стаціонарному відділенні позивач перебував з 19.04.2018 року по 04.05.2018 року, клінічний діагноз: Церебраваскулярна хвороба; Артеріальна гіпертензія ІІІ ст, кризовий перебіг; Гостре порушення мозкового кровообігу за ішемічним типом в басейні верхньої мозочкової артерії (за даними МРТ) з розвитком обширного інфаркту в лівій гемісфері і черві мозочка з наявністю мозочкової атаксії, вираженого вестибуло-атактичного синдрому, пірамідною недостатністю зліва, вираженого цефалгічного синдрому на фоні повільно прогресуючої гіпертонічної, аторосклеротичної енцефолопатії ІІІ ст, у вигляді стійкого цефалгічного синдрому, помірного інтелектуально-мнестичного зниження; Ішемічна хвороба серця; Стенокардія напруження; Гіпертонічна хвороба ІІІ ст, СН ІІА ст, група дуже високого ризику. Після перенесеного інсульту позивач довгий час проходив реабілітацію. Позивачу спричинено моральну шкоду через протиправну поведінку відповідача, а рішення Голосіївського районного суду м. Києва позивач вважає несправедливим, оскільки поведінка відповідача та наслідки його протиправної поведінки були значно більшими ніж вирок суду. Внаслідок ДТП потерпіла ОСОБА_3 померла, а позивач отримав тяжкі тілесні ушкодження. При цьому відповідач під час досудового розслідування та судового розгляду свою вину у вчиненні кримінального правопорушення не визнавав до проведення повторних експертиз; зловживав своїми правами у ході судового розгляду; позивач та його захисних постійно не з`являлись до суду або відкладали судові засідання; умисно затягував розгляд справи, заявляючи клопотання про повторні експертизи. На лікування після ДТП та його наслідків позивач витратив значну суму, перебував довгий час на лікуванні, став інвалідом 3 групи та втратив працездатність. Через те, що одна хвороба провокує іншу, це погіршує самопочуття позивача. Постійне лікування, МРТ, УЗД потребують значних коштів, яких позивач, як непрацездатна особа, немає де взяти. Позивач визнає, що отримував від сім`ї відповідача 60600,00 грн. на лікування після ДТП, 5000,00 дол. США на ремонт пошкодженого автомобіля позивача; з 2015 по 2021 відповідач сплатив 24800,00 грн. на банківські карти. Проте, з боку відповідача не вбачалось жодного щирого каяття з приводу вчиненого ним злочину, внаслідок якого позивач отримав тяжкі тілесні ушкодження та став інвалідом ІІІ групи. Всі дії сторони захисту у кримінальному провадженні були спрямовані на затягування розгляду справи та уникнення покарання за вчинений злочин. Особисто відповідач ніякої допомоги позивачу не надавав, за нього це робили його батьки та рідні, які періодично сплачували кошти на лікування, але їх турбувало лише те, як вплине виникла ситуація на подальшу долю відповідача, чи буде він реально відбувати покарання чи ні, а не факт того, що внаслідок дій відповідача загинула молода дівчина, а позивач отримав тяжкі тілесні ушкодження, від яких страждає до теперішнього часу. Моральна шкода викликана непоправними та тяжкими змінами у звичному житті позивача, оскільки після ДТП значно погіршився стан здоров`я позивача, він втрати працездатність та став інвалідом ІІІ групи. Дуже погіршився психічний стан позивача, що виражається у постійних думках про перенесений біль та шок, порушенні режиму дня і сну, емоційній напрузі, постійних негативних переживаннях. Позивач зазначає, що внаслідок завдання тілесних ушкоджень він отримав суттєву моральну шкоду та стрес, оскільки після ДТП втратив працездатність та став інвалідом ІІІ групи. В результаті позивач на теперішній час не може у звичайний для себе спосіб продовжувати власну життєдіяльність, він досі переживає фізичні і психологічні страждання. Ситуація, яка виникла між позивачем та відповідачем, негативно відображається на психічному та емоційному стані позивача, поскільки конфлікт з відповідачем існує вже тривалий час і супроводжується завданням шкоди здоров`ю та майну позивача. Саме внаслідок поведінки відповідача позивач вимушений проходити лікування та вдаватись до судової тяганини протягом майже 10 років. Відшкодування моральної шкоди з урахуванням обсягу та характеру завданих позивачу моральних страждань, ступеню вини відповідача, а також вимог розумності та справедливості позивач оцінює у розмірі 300000,00 грн.

Ухвалою суду від 04.11.2024 року відкрите провадження у справі, призначений розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання.

Ухвалою суду від 04.12.2024 року залишено без задоволення заяву представника відповідача із запереченнями проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

17.12.2024 року до суду надійшов відзив на позовну заяву зі змісту якого вбачається, що відповідач не визнає заявлених позовних вимог та просить відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що в результаті дорожньо-транспортної пригоди позивач дійсно отримав тяжкі тілесні ушкодження, разом з цим, у описовій частині висновку експерта Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 16.07.2015 року вказано, що при експлуатації шини без належного тиску повітря, можлива втрата керованості авто, зокрема при виконанні маневру чи різкій зміні траєкторії руху, а також і раптова розгерметизація шини під час руху. Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 28.03.2023 року, залишеним без змін ухвалою Київського апеляційного суду від 09.10.2023 року та постановою Верховного Суду від 30.07.2024 року, відповідач був визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, при цьому апеляційним та касаційним судом встановлено, що відповідачем було в добровільному порядку відшкодовано всі матеріальні та моральні збитки позивачу одразу після ДТП. На стадії досудового розслідування відповідач передав сестрі позивача 60600,00 грн. на лікуванні та 5000,00 дол. США в рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди, а також за пошкоджений автомобіль. З липня 2018 року по березень 2021 року відповідач систематично переказував позивачу кошти, загальна сума яких становить 34800,00 грн. У нотаріально посвідчених заявах від 30.12.2016 року на адресу прокурора та суду позивач зазначив про відсутність матеріальних і моральний претензій до відповідача, вважав відповідача невинним та просив його виправдати. У судових дебатах позивач підтримав позицію прокурора про призначення покарання із звільненням від його відбування з випробуванням. Спочатку позивач підтримував позицію відповідача про його невинність у ДТП, наголошував на необхідності його матеріального підтримання, тому відповідач протягом 2018-2021 р.р. постійно перераховував йому грошові кошти. З початком війни, відсутністю сталого заробітку, укладенням шлюбу, народженням дитини та необхідністю перебування дружини в Німеччині для догляду за тяжко хворою матір`ю, яка померла в жовтні 2022 року, відповідач повідомив позивача, що більше не має змоги надавати фінансову підтримку. В зв`язку з наведеним в кінці 2021 року позивач подав позов у кримінальному провадженні про стягнення моральної шкоди в сумі 300000,00 грн., який був залишений без розгляду. Після оголошення вироку першої інстанції позивач почав фактично шантажувати відповідача, що у разі несплати йому 300000,00 грн. він подасть апеляційну скаргу і покарання з випробуванням буде замінене на реальне покарання. В суді апеляційної інстанції відповідач був готовий сплатити позивачу 100000,00 грн., але позивач відмовився наполягаючи на сумі в розмірі 300000,00 грн., що встановлено постановою Київського апеляційного суду від 09.10.2023 року. Після проголошення рішення апеляційної інстанції позивач продовжив шантажувати відповідача касаційною скаргою, а вже після оголошення рішення Верховного Суду, позивач подав цивільній позов про стягнення 300000,00 грн. моральної шкоди. Відповідач не погоджується із визначеним позивачем розміром моральної шкоди, оскільки позов не містить розрахунку моральної шкоди, не зазначено з яких міркувань виходив позивач визначаючи розмір морального відшкодування, з чого складається сума та якими доказами підтверджується. Позивач посилається виключно на отримані ним фізичні травми та необхідність подальшого лікування, забуваючи, що всі моральні та матеріальні витрати йому було відшкодовано після ДТП та в подальшому він отримував фінансову підтримку від відповідача на протязі близько трьох років. Відповідачем надано достовірні та допустимі докази того, що позивач отримав відшкодування моральної шкоди після ДТП, а з липня 2018 по березень 2021 року отримав 34800,00 грн.

За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх взаємозв`язку і сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку.

Як убачається з матеріалів справи, вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 28.03.2023 року у справі №752/8959/16-к ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 ч. 2 КК України, та призначено йому покарання - 5 (п`ять) років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 (три) роки. Згідно ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_2 від відбування основного покарання у вигляді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком на 3 (три) роки. Згідно ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_2 обов`язки протягом іспитового строку періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти зазначений орган про зміну місця проживання. Цивільний позов потерпілого ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 моральної шкоди в розмірі 300 000 гривень, - залишено без розгляду, роз`яснивши потерпілому право пред`явлення позову у порядку цивільного судочинства (а.с. 54-61).

У вказаному вироку суд виклав наступні факти та відповідні їм обставини:

- Обвинувачений ОСОБА_2 02.06.2015 року приблизно о 08 годині 10 хвилин, керуючи автомобілем марки «Chevrolet Aveo», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухався по проїзній частині Столичного шосе, зі сторони міста Обухова в напрямку вулиці Академіка Заболотного, поблизу будинку №45 по Столичному шосе в місті Києві, та будучи неуважним, неправильно зреагував на зміну дорожньої обстановки, не переконався в безпечності маневру - зміни напрямку руху, не дотримався безпечної швидкості керованого ним автомобіля, виїхав на смугу зустрічного руху, чим порушив вимоги п. п. 10.1б, 11.4, 12.1 Правил дорожнього руху України, внаслідок чого здійснив зіткнення з автобусом «Стрий-Авто», державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_4 та автомобілем марки «Peugeot Partner», державний номерний знак НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_1 ;

- Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля «Chevrolet Aveo» - потерпіла ОСОБА_3 отримала тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть; водій автомобіля марки «Peugeot Partner» - потерпілий ОСОБА_1 отримав тяжке тілесне ушкодження, а саме - закриту травму грудей та живота: переломи 7-11 ребер зліва; 7-8 ребер справа; переломи бокової маси крижі, обох лонних та сідничних кісток; розчавлення селезінки; розриви печінки;

- Обвинувачений ОСОБА_2 в ході судового розгляду свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення не визнав та показав суду про те, що 02.06.2015 року приблизно о 08 год. 00 хв., керуючи автомобілем «Chevrolet Aveo» рухався по Столичному шосе від міста Обухів у напрямку вулиці Заболотного в місті Києві. Раптом він втратив керування над автомобілем, внаслідок чого виїхав на смугу зустрічного руху автомобілів та зіткнувся з автобусом «Стрий-Авто» та автомобілем марки «Peugeot Partner», які рухались в зустрічному напрямку руху. Крім того він показав, що автомобіль «Chevrolet Aveo», яким він керував належить Товариству з обмеженою відповідальністю «Сим-93», однак технічне обслуговування, а саме - заміну колісних шин він здійснював особисто, а тому з висновком експертизи №284ат він не погоджується. Разом з тим, після проведеної комплексної автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи, обвинувачений ОСОБА_2 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав та зазначив, що розкаюється у вчиненому. Зазначив, що матеріальна шкода повністю відшкодована, що стверджується відповідними нотаріально засвідченими заявами потерпілих та копіями квитанції;

- Незважаючи на фактичне визнання обвинуваченим ОСОБА_2 своєї вини у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, його вина доведена повністю та стверджується наступними дослідженими в ході судового розгляду доказами;

- Показами потерпілого ОСОБА_1 , який показав суду про те, що обставин події не пам`ятає, однак обвинувачений ОСОБА_2 оплачував його лікування та продовжував надавати матеріальну допомогу до 2020 року. Крім того, останній в ході судового розгляду звернувся до суду з цивільним позовом до обвинуваченого ОСОБА_2 , посилаючись на те, що внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди він має 3 групу інвалідності та не має можливості працювати, тобто стан його здоров`я значно погіршився;

- Висновком судово-медичної експертизи №1314/Е від 17.08.2015 року, згідно якого ОСОБА_1 отримав тяжкі тілесні ушкодження, а саме - закриту травму грудей та живота: переломи 7-11 ребер зліва (які супроводжувалися лівобічним пневмотораксом); 7-8 ребер справа; переломи бокової маси крижі, обох лонних та сідничних кісток; розчавлення селезінки; розриви печінки (які супроводжувалися внутрішньочеревною кровотечею та шоком - падіння артеріального тиску до 60/0 мм.рт.ст, прискорення пульсу до 100 ударів за хвилину). Описані тілесні ушкодження утворилися від ударної дії тупих твердих предметів;

- Висновком судової автотехнічної експертизи №229ат від 13.05.2016 року, згідно якого в діях водія автомобіля марки «Peugeot Partner», державний номерний знак НОМЕР_3 та водія автобуса «Стрий-Авто», державний номерний знак НОМЕР_2 , невідповідності п. 12.3 Правил дорожнього руху України не вбачається. З технічної точки зору, причиною виникнення даної дорожньо-транспортної пригоди є невідповідність дій водія автомобіля марки «Chevrolet Aveo», державний номерний знак НОМЕР_4 , ОСОБА_2 вимогам пунктів 10.1, 11.4 та 12.1 Правил дорожнього руху України;

- Висновком комплексної автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи №4807/17-52/14279/20-52 від 18.06.2021 року, згідно якого враховуючи обставини виникнення даної пригоди, в даній дорожній обстановці водій автомобіля "Chevrolet" - ОСОБА_2 з технічної точки зору повинен був діяти у відповідності з вимогами п.п. 2.3.6), 1.5, 12.9.6) та 12.1 ПДР. В свою чергу, в даній дорожній обстановці водії автомобіля "Peugeot" - ОСОБА_1 та автобуса - ОСОБА_4 повинні були діяти відповідно до вимог пп. 12.9.6) та 12.3 ПДР. В даній дорожній обстановці, технічна можливість уникнути даної ДТП полягала у виконанні водієм автомобіля "Chevrolet" - ОСОБА_2 вимог п.п. 2.3.б), 1.5 та 12.1 ПДР, для чого з урахуванням наданих на дослідження матеріалів у нього не вбачається перешкод технічного характеру. В даній дорожній обстановці, враховуючи зустрічний характер зближення транспортних засобів та обставини їх контактування, водії ОСОБА_1 та ОСОБА_4 могли не мати технічної можливості своїми односторонніми діями уникнути зіткнення з автомобілем "Chevrolet", шляхом застосування екстреного гальмування керованого ними транспортних засобів. В даному випадку аварійна дорожня обстановка була створена водієм автомобіля "Chevrolet" - ОСОБА_2 ;

- Обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_2 згідно ст. 66 КК України, є добровільне відшкодування завданих збитків;

- Цивільний позов потерпілого ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 моральної шкоди в розмірі 300 000 гривень, слід залишити без розгляду, оскільки вказаний позов було пред`явлено з порушенням вимог ст. 128 ч. 1 КПК України, а саме - після початку судового розгляду, роз`яснивши потерпілому право пред`явлення позову у порядку цивільного судочинства.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 09.10.2023 року вказаний вирок суду першої інстанції залишений без змін, а апеляційна скарга ОСОБА_1 без задоволення (а.с. 62-66).

В зазначеній ухвалі суду апеляційної інстанції вказано, зокрема, наступне:

- В апеляційній скарзі потерпілий та цивільний позивач ОСОБА_1 просить вирок суду в частині призначеного покарання та рішення про цивільний позов скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_2 за ч.2 ст.286 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з позбавленням права керувати транспортними засобами. Також просить задовольнити цивільний позов і стягнути з ОСОБА_2 на його користь 300 000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди;

- ОСОБА_1 не оспорює фактичні обставини кримінального провадження, встановлені судом, які викладені у вироку, доведеність винуватості обвинуваченого і правову кваліфікацію його дій, проте вважає, що призначене ОСОБА_2 покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого і є явно несправедливим через м`якість. Враховуючи наслідки вчиненого ОСОБА_2 кримінального правопорушення у виді смерті ОСОБА_3 і тяжких тілесних ушкоджень, які отримав він, стверджує про несправедливість вироку у відповідній частині. Наголошує на тому, що обвинувачений під час досудового розслідування та судового розгляду в суді першої інстанції вину не визнавав, зловживав своїми процесуальними правами, що потягло за собою відкладення судових засідань та затягування розгляду справи, намагався уникнути кримінальної відповідальності. Лише після проведення комплексної судової автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи ОСОБА_2 вимушений був визнати вину для того, щоб отримати більш м`яке покарання;

- Не погоджується потерпілий і з позицією обвинуваченого, який вказав, що повністю відшкодував завдану матеріальну шкоду, оскільки на тривале лікування витратив значну суму і внаслідок погіршення стану здоров`я після ДТП, яке і надалі погіршується, втратив працездатність і є інвалідом. Дійсно, одразу після дорожньо-транспортної пригоди він не мав коштів на лікування, а тому брав їх частково у батьків обвинуваченого, проте ця обставина не є підставою для звільнення ОСОБА_2 від відбування покарання з випробуванням. Також страхова компанія, в якій була застрахована цивільно-правова відповідальність обвинуваченого, до теперішнього часу не сплатила страхове відшкодування;

- Що стосується моральної шкоди, то вона викликана непоправними та тяжкими змінами у загальних і звичних умовах його та його родини колишнього й теперішнього життя внаслідок отриманих травм, і виражається у постійних думках про перенесені біль та шок, порушенні режиму дня та сну, емоційній напрузі, постійних негативних переживаннях, тощо;

- Крім того, на переконання ОСОБА_1 , дані про особу обвинуваченого, які суд взяв до уваги, ніяким чином не характеризують останнього. У той же час, поведінка і спосіб життя ОСОБА_2 , його дії під час ДТП свідчать, що він щиро не розкаявся, має відхилення від загально прийнятих норм моралі. Особисто обвинувачений допомогу потерпілому не надавав, за нього це робили батьки та рідні. Отже, вказані обставини свідчать про підвищену суспільну небезпечність особи ОСОБА_2 , його небажання усвідомлювати негативні наслідки своїх протиправних дій та нести відповідальність;

- У запереченнях на апеляційну скаргу обвинувачений зазначає, що у справі були два висновки експертів стосовно механізму та обставин ДТП, які суперечили один одному, а тому суд призначив комплексну судову автотехнічну та транспортно-трасологічну експертизу, після отримання висновку якої він усвідомив, що саме він є винуватим у дорожньо-транспортній пригоді, повністю визнав вину, розкаявся та вибачився перед потерпілим. Під час досудового розслідування він повністю відшкодував шкоду, завдану злочином, про що в матеріалах справи є розписки сестри потерпілого ОСОБА_1 - ОСОБА_5 про отримання 60 600 грн. витрат на лікування та 5 000 доларів США на ремонт автомобіля, а також розписка і нотаріально посвідчена заява самого потерпілого про відсутність претензій. Під час судового розгляду він намагався підтримувати ОСОБА_1 шляхом щомісячного перерахування коштів на його рахунок в період з 2015 по 2021 роки і загалом сплатив 34 800 грн. Відсутні претензії до нього і з боку потерпілої ОСОБА_6 , на підтвердження чого долучено нотаріально посвідчену заяву. Проте після початку повномасштабного вторгнення рф в Україну його дружина ОСОБА_7 тривалий час знаходилась у Німеччині з тяжко хворою матір`ю, якій було проведено операцію у зв`язку з онкологічним захворюванням і яка померла у жовтні 2022 року, а тому він повідомив потерпілому, що не в змозі надалі надавати йому фінансову підтримку. ОСОБА_1 в кінці 2021 року подав до суду цивільний позов про відшкодування моральної шкоди в сумі 300 000 грн., який суд залишив без розгляду як такий, що поданий з порушенням вимог ч.1 ст.128 КПК України. У той же час, потерпілий в судових дебатах підтримав позицію прокурора про призначення йому покарання із звільненням від його відбування з випробуванням на підставі ст.ст.75, 76 КК України, а тому апеляційна вимога про призначення йому покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років суперечить приписам п.7 ч.1 ст.393 КПК України, оскільки виходить за межі вимог, заявлених в суді першої інстанції;

- Правильним, на думку колегії суддів, є рішення про залишення цивільного позову потерпілого без розгляду, який всупереч вимогам ч.1 ст.128 КПК України був пред`явлений після початку судового розгляду. При цьому суд роз`яснив ОСОБА_1 його право пред`явити позов у порядку цивільного судочинства;

- Суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, який раніше до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувався, одружений, має на утриманні малолітню дитину, 2022 року народження, працює, позитивно характеризується, а також обставину, яка пом`якшує покарання, - добровільне відшкодування завданих збитків, та відсутність обставин, що його обтяжують, і правильно призначив ОСОБА_2 основне покарання у виді позбавлення волі в межах строку, передбаченого санкцією відповідного закону України про кримінальну відповідальність, а також додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами. Погоджується колегія суддів і з висновком суду про можливість виправлення ОСОБА_2 без відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі;

- Заявлення захисником клопотання про призначення комплексної судової автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи з метою встановлення обставин та механізму дорожньо-транспортної пригоди за наявності в матеріалах кримінального провадження двох висновків експертів, які суперечили один одному, є реалізацією права на захист і не може бути розцінене як зловживання процесуальними правами;

- Тим не менше, незважаючи на невизнання ОСОБА_2 вини на початку судового розгляду, одразу після ДТП ще на стадії досудового розслідування він передав сестрі потерпілого ОСОБА_5 на лікування ОСОБА_1 60 600 грн. та 5 000 доларів США у рахунок відшкодування матеріальної шкоди внаслідок пошкодження автомобіля "Peugeot Partner" д/н НОМЕР_3 , а з липня 2018 року по березень 2021 року систематично переказував ОСОБА_1. кошти, загальна сума яких становить 24 800 грн. (т.1 а.с.67, 69, т.4 а.с.43-84). Посилання в апеляційній скарзі на те, що кошти сплачувались батьками та рідними ОСОБА_2 , не мають ніякого значення;

- Після проведення комплексної судової автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи ОСОБА_2 повністю визнав вину у вчиненні злочину і щиро розкаявся;

- У нотаріально посвідчених заявах від 24.12.2016 та 30.12.2016, а також у заяві від 10.02.2016 потерпілі ОСОБА_6 і ОСОБА_1 зазначали про відсутність претензій до обвинуваченого (т.1 а.с.68, т.4 а.с.41-42), а в судових дебатах ОСОБА_1 підтримав позицію прокурора про призначення ОСОБА_2 покарання із звільненням від його відбування з випробуванням;

- Крім того, під час апеляційного розгляду обвинувачений був готовий відшкодувати потерпілому моральну шкоду в сумі 100000 грн., від якої ОСОБА_1 відмовився;

- Не можна ставити в провину обвинуваченому і те, що страхова компанія, в якій застрахована його обов`язкова цивільно-правова відповідальність, не відшкодовує ОСОБА_1 витрати на лікування;

- І вчинення обвинуваченим тяжкого злочину з необережності та погіршення стану здоров`я потерпілого, що він пов`язує виключно з отриманими внаслідок ДТП тілесними ушкодженнями, проте жодних доказів на підтвердження цих обставин не надає, не може бути в даному випадку перешкодою для такого рішення суду першої інстанції.

Постановою Верховного Суду від 30.07.2024 року вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 28 березня 2023 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 09 жовтня 2023 року щодо ОСОБА_2 залишено без змін, а касаційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_1 - адвоката Кравченко О.П. - без задоволення.

У своїй постанові Верховний Суд зазначив, зокрема, таке:

- У касаційній скарзі представник потерпілого, не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій засудженого, не погоджується із судовими рішеннями у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність і невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість;

- Стверджує, що суди неправильно застосували закон України про кримінальну відповідальність, зокрема ст. 75 КК України, що призвело до м`якості покарання, призначеного ОСОБА_2 . При цьому посилається на те, що суди безпідставно визнали обставиною, що пом`якшує покарання: визнання засудженим вини, оскільки вину за вчинене визнав лише після проведення комплексної судової автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи, якою було встановлено, що аварійна дорожня обстановка була створена саме ОСОБА_2 . В ході судового розгляду зловживав своїми правами, умисно затягував розгляд справи, заявляючи клопотання про призначення повторних та комплексних експертиз. Наголошує, що особисто ОСОБА_2 ніякої допомоги потерпілому ОСОБА_1 не надавав, а необхідні на лікування кошти періодично сплачували його близькі родичі. Вважає ОСОБА_2 суспільно небезпечною особою, яка не розкаялась та не усвідомила незворотних наслідків своїх протиправних дій у виді смерті молодої жінки та спричиненні тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_1 ;

- Колегія суддів Верховного Суду констатувала, що під час призначення покарання ОСОБА_2 судами першої та апеляційної інстанцій дотримано вимог закону;

- Так, районний суд, призначаючи ОСОБА_2 покарання зі звільненням від відбування основного покарання, врахував: характер та ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення; особу засудженого, який одружений, має на утриманні неповнолітню дитину, працевлаштований, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, характеризується позитивно, раніше до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувався; обставиною, що пом`якшує покарання - добровільне відшкодування завданих збитків. Обставин, які обтяжують покарання, суд не встановив;

- Колегія суддів суду апеляційної інстанції, переглядаючи кримінальне провадження в межах поданої апеляційної скарги, надала відповіді на доводи апеляційної скарги потерпілого ОСОБА_1 . Також апеляційний суд погодився з тим, що суд першої інстанції слушно взяв до уваги як пом`якшувальну покарання обставину добровільне відшкодування завданих збитків, оскільки ОСОБА_2 одразу після ДТП, ще на стадії досудового розслідування передав сестрі потерпілого ОСОБА_1 на лікування останнього 60 600 грн та 5 000 доларів США у рахунок відшкодування матеріальної шкоди внаслідок пошкодження автомобіля "Peugeot Partner", а з липня 2018 року по березень 2021 року систематично переказував ОСОБА_1 кошти, загальна сума яких становить 24 800 грн. Крім того, апеляційний суд зазначив, що посилання потерпілого і його представника про те, що ОСОБА_2 не особисто сплачував кошти, а це робили його батьки, у даному випадку суттєвого значення не мають;

- Крім того, цей суд послався на те, що в нотаріально посвідчених заявах від 24 грудня та 30 грудня 2016 року, а також у заяві від 10 лютого 2016 року потерпілі ОСОБА_6 і ОСОБА_1 зазначали про відсутність претензій до ОСОБА_2 , а в судових дебатах ОСОБА_1 підтримав позицію прокурора про призначення ОСОБА_2 покарання із звільненням від його відбування з випробуванням;

- Також апеляційним судом враховано, що під час апеляційного перегляду ОСОБА_2 був готовий відшкодувати потерпілому моральну шкоду у сумі 100 000 грн, від якої потерпілий відмовився;

- Апеляційний суд, відхиляючи довід апеляційної скарги щодо зловживань засудженим своїми процесуальними правами, що призвело до затягування судового розгляду, слушно зазначив, що заявлення захисником клопотання про призначення комплексної судової автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи з метою встановлення обставин та механізму дорожньо-транспортної пригоди за наявності в матеріалах кримінального провадження двох висновків експертів, які суперечили один одному, є реалізацією його права на захист;

- Враховуючи наведені обставини у їх сукупності, апеляційний суд погодився з призначеним судом першої інстанції покаранням із подальшим звільненням засудженого від покарання з випробуванням;

- Колегія суддів також погоджується з таким висновком і вважає, що саме таке покарання буде відповідати тяжкості правопорушення, не буде «особистим надмірним тягарем для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства і вимогами захисту основоположних прав особи. Підстав уважати призначене ОСОБА_2 покарання явно несправедливим через м`якість, а також неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, зокрема застосування ст. 75 КК України, колегія суддів не вбачає;

- Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що доводи представника потерпілого в касаційній скарзі зводяться до незгоди з оцінкою судами першої та апеляційної інстанцій даних про особу засудженого та їхнього значення для визначення виду й розміру призначеного засудженому покарання і можливості звільнення від його відбування на підставі ст. 75 КК України. Однак лише незгода сторони з оцінкою суду не доводить явної несправедливості покарання, що відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 438 КПК України в сукупності зі статтею 414 цього Кодексу може стати підставою для скасування або зміни судових рішень.

Відповідно до положень ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Згідно наявної в матеріалах справи копії нотаріально посвідченої заяви позивача від 30.12.2016 року на ім`я прокурора Давідян О.Н. «Щодо врахування позиції потерпілого», позивач просив не подавати апеляційну скаргу на вирок Голосіївського районного суду м. Києва, ухваленого у кримінальній справі щодо підсудного ОСОБА_2 , який обвинувачується за ч. 2 ст. 286 КК України, в зв`язку з тим, що ніяких матеріальних та моральних претензій до ОСОБА_2 він не має та вважає його невинуватим у скоєнні даного злочину (а.с. 176).

Згідно наявної в матеріалах справи копії нотаріально посвідченої заяви позивача від 30.12.2016 року на ім`я судді Голосіївського районного суду м. Києва ОСОБА_8 , позивач просив винести вирок, яким виправдати підсудного ОСОБА_2 , що обвинувачується у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, в зв`язку з тим, що ніяких матеріальних та моральних претензій до ОСОБА_2 він не має та вважає його невинуватим у скоєнні даного злочину (а.с. 177).

За наданими стороною позивача медичними документами, позивач: в період 02.06.2015 - 02.07.2015 перебував на стаціонарному лікуванні в КМКЛ №17 у відділенні політравми та отримував лікування за власний рахунок (родичів); протягом 2016 року був двічі оглянутий лікарем ортопедом-травматологом, двічі оглянутий невропатологом та один раз фізіотерапевтом; у період 19.04.2018 - 04.05.2018 проходив лікування у КМКЛ №1 та після виписки спостерігається сімейним лікарем, невропатологом, реабілітологом; 09.09.2016 року позивачу встановлений діагноз «посттравматичний деформований артроз»; має проблеми в сфері серцево-судинного здоров`я; 16.04.2016 року встановлено медичні діагнози за наслідками перенесеної поєднаної травми; 09.09.2016 року позивач пройшов план комплексного відновлювального лікування в реабілітаційному центрі, позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності довічно за загальним захворюванням та 20.08.2021 року складено індивідуальну карту реабілітації інваліда; 20.11.2019 року позивача направлено на УЗД; згідно довідки від 08.06.2015 року позивач знаходиться у відділенні реанімації з 02.06.2015 року по час видачі довідки, стан тяжкий; 19.04.2018 року проведено МРТ; 14.05.2018 - 30.05.2018 проходив лікування в районному реабілітаційному центрі з діагнозом «стан після перенесеного ішемічного інсульту»; 26.04.2018 року проходив ехокардіографію; 19.07.2023 року проходив МРТ головного мозку; 25.07.2023 року здійснене дослідження судин; 10.04.2019-22.04.2019 лікувався в неврологічному відділенні КМКЛ №3; 06.07.2023 року направлений у неврологічне відділення для подальшого лікування; 18.07.2023 - 25.07.2023 та 27.11.2023 - 05.12.2023 проходив лікування у КМКЛ №11; 14.06.2023 року проведено дослідження сироватки; 10.04.2019-22.04.2019 та 18.11.2019-27.11.2019 проходив лікування у КМКЛ №3 (а.с. 81-92, 119-145).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК України).

У статті 6 Конвенції вказано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

За змістом ст.ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до частини першої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Згідно з положеннями статті 55 Конституції України та чинного законодавства фізичні та юридичні особи мають право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної внаслідок порушення їх прав і свобод та законних інтересів.

Адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту.

Згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів (ст. 1168 ЦК України).

За змістом положень ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Статтею 1188 ЦК України визначено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Вина відповідача у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, через яку позивач отримав тяжкі тілесні ушкодження, в повній мірі підтверджується наявним в матеріалах справи вироком суду першої інстанції, який був залишений без змін рішеннями судів апеляційної та касаційної інстанції.

При цьому, зі змісту викладених у рішеннях судів, щодо притягнення відповідача до кримінальної відповідальності, висновків експертиз від 13.05.2016 року та від 18.06.2021 року вбачається, що в діях позивача під час ДТП не встановлено невідповідностей Правилам дорожнього руху України.

На переконання суду, безперечним є факт заподіяння позивачу моральної шкоди неправомірними діями відповідача, що виявились в скоєнні останнім дорожньо-транспортної пригоди через взаємодію кількох джерел підвищеної небезпеки, внаслідок чого позивачу було завдано тяжких тілесних ушкоджень.

Разом з цим, посилання позивача на несправедливість вироку суду стосовно відповідача, є лише суб`єктивним враженням самого позивача, натомість рішення суду щодо визначення відповідачу міри покарання було перевірене судом апеляційної і касаційної інстанції та набрало законної сили.

Убачається, що відповідач дійсно не визнавав своєї вини у вчиненні ДТП на початку судового розгляду, але в подальшому після проведення комплексної експертизи останній свою вину визнав. При цьому слід зазначити, що й сам позивач напочатку не вважав відповідача винним, що підтверджується змістом його заяв датованих 2016 роком на адресу прокурора та суду, тому посилання позивача на невизнання відповідачем вини є необґрунтованими, адже людина має право на те аби його вина у вчиненні злочину була належним чином доведеною і обвинувачений міг усвідомити дійсну наявність його вини.

Також не заслуговують на увагу посилання сторони позивача на те, що під час кримінального провадження відповідач зловживав своїми правами, не з`являвся в судові засідання, умисно затягував розгляд справи, заявляв клопотання про проведення повторних експертиз, адже в межах розгляду кримінального провадження суди вже наголошували на тому, що заявлення клопотання про проведення комплексної експертизи за наявності у матеріалах справи двох експертних висновків, які протирічили один одному, є реалізацією права на захист, а не зловживанням правами.

Інших доказів тому, що відповідач у інший спосіб зловживав своїми правами в кримінальному провадженні, затягував його розгляд, не з`являвся в судові засідання, намагався уникнути кримінальної відповідальності (що мало б бути враховано під час визначення судом розміру заподіяної позивачу моральної шкоди) матеріали справи не містять. Відсутні дані які б вказували на те, що в межах розгляду кримінального провадження до відповідача застосовувались судом будь-які заходи процесуального примусу через його неналежну процесуальну поведінку.

Позивач вважає, що щирого каяття за вчинене з боку відповідача не відбулось, разом з цим наявність розкаяння відповідача у вчиненому зафіксовано, як у вироку суду першої інстанції, так і в ухвалі Київського апеляційного суду в межах кримінального провадження відносно відповідача. При цьому, у своєму позові позивач не наводить конкретних обставин за яких, на його думку, він особисто, суб`єктивно міг би вважати, що відповідач щиро розкаявся.

У своєму позові позивач зазначає, що після ДТП від сім`ї відповідача було отримано 60600,00 грн. на лікування, 5000,00 дол. США за пошкоджений автомобіль, а також за певний період частинами було сплачено всього 24800,00 грн.

Відповідач у своєму відзиві зазначає, що сплатив позивачу всі матеріальні та моральні збитки і що 5000,00 дол. США це були кошти у відшкодування матеріальної, моральної шкоди та за пошкоджений автомобіль. Також вказує, що періодичними платежами сплатив позивачу 34800,00 грн.

Ні у позовній заяві, ні у відзиві сторони не вказують у рахунок відшкодування яких збитків/шкоди були сплачені періодичні платежі, що здійснювались після ДТП.

Як вбачається зі змісту вироку суду першої інстанції, відповідач в судовому засіданні зазначив про відшкодування ним саме матеріальної шкоди, а позивач казав про сплату йому коштів на лікування і періодичне надання матеріальної допомоги до 2020 року.

В суді апеляційної інстанції відповідач зазначав про те, що 60600,00 грн. було сплачено на лікування позивача, 5000,00 дол. США на ремонт транспортного засобу, а також 34800,00 грн. періодичними платежами.

У вироку суду першої інстанції стосовно відповідача, ухвалі Київського апеляційного суду та постанові Верховного Суду йдеться про добровільне відшкодування відповідачем збитків, натомість не зазначено чи стосувались вони відшкодування моральної шкоди. Разом з цим, визначення понятті «збитки» наведено у ст. 22 ЦК України, яким не охоплюється поняття моральної шкоди.

У своїх рішеннях в кримінальному провадженні стосовно відповідача суди зазначали про сплату 60600,00 грн. на лікування, 5000,00 дол. США за пошкоджений автомобіль та систематичне перерахування коштів з липня 2018 по березень 2021 року на загальну суму 24800,00 грн.

Оцінивши наведені обставини суд дійшов висновку про недоведеність фактів повного або часткового відшкодування позивачу завданої моральної шкоди в результаті отриманих ним тяжких тілесних ушкоджень, оскільки в межах кримінального провадження судами було встановлено цільове призначення коштів в сумі 60600,00 грн. та 5000,00 дол. США, яке не стосується відшкодування моральної шкоди, і вбачається, що відповідач лише при розгляді цієї справи змінив свою позицію про те, що в суму в розмірі 5000,00 дол. США входило також відшкодування моральної шкоди.

Здійснені періодичні платежі суд також не може врахувати як оплату по завданій моральній шкоді, оскільки будь-яких доказів які б підтверджували призначення цих платежів саме як відшкодування моральної шкоди, матеріали справи не містять. Тим більше, що впродовж тривалого часу після ДТП позивач продовжував лікуватись і немає підстав вважати, що відповідні кошти надавались у відшкодування моральної шкоди, а не матеріальних збитків. Крім того, зі змісту рішень судів в кримінальному провадженні вбачається, що відшкодування саме моральної шкоди в сумі 100000,00 грн. відповідач запропонував позивачу на стадії розгляду кримінального провадження в суді апеляційної інстанції.

Стосовно наявних в матеріалах справи копій заяв позивача на адресу прокурора та суду від 30.12.2016 року суд зазначає, що по-перше ці заяви подавались в межах кримінального провадження, а по-друге у них позивач не вказував про відшкодування йому моральної шкоди, а зазначав про відсутність у нього моральних претензій відповідно на дату складання заяви, що не вказує на відсутність спричиненої тяжкими тілесними ушкодженням моральної шкоди та неможливість захисту прав позивача на отримання від відповідача компенсації немайнової шкоди в судовому порядку в межах цивільного судочинства. Тим більше, що із заяв вбачається, що позивач станом на час складання відповідних заяв вважав відповідача невинним у скоєнні ДТП, однак в подальшому вину відповідача встановлено в судовому порядку.

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості.

Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), від 23 листопада 2022 року в справі № 686/13188/21 (провадження № 61-3943св22).

Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21).

Таким чином, розмір моральної шкоди не є конкретно визначеною сумою, а визначається судом в кожному конкретному випадку з урахуванням всіх обставин справи.

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно з роз`ясненнями, наданими у пунктах 5, 9 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

По своїй суті зобов`язання з компенсації моральної шкоди є досить специфічним, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, яка завдала моральної шкоди, може бути: договір цієї особи з потерпілим, у якому сторони домовилися, зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; у випадку, якщо не досягли домовленості, - рішення суду, у якому визначені спосіб і розмір такої компенсації (висновок Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, сформульований у постанові від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц).

Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат.

Подібний висновок вкладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі №477/874/19.

Отже, розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати.

Практика Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) з питання відшкодування моральної шкоди свідчить про те, що оцінка такої шкоди, за своїм характером, є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом. Цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. При цьому судова практика має забезпечувати правову визначеність у питанні щодо компенсацій за вчинення аналогічних правопорушень.

З цього погляду можливість людини реалізувати своє природне право на одержання компенсації за страждання і переживання, спричинені посяганням на належні їй особисті немайнові блага, слід розцінювати як один з виявів верховенства права. Водночас усвідомлення взаємозв`язку відшкодування моральної шкоди з правом на доступ до ефективного засобу юридичного захисту вочевидь має спиратися на загальне переконання у спроможності юрисдикційного органу сформувати обґрунтоване уявлення щодо наявності та специфіки втілення моральної шкоди, що зазвичай виникає за подібних життєвих обставин.

У переважній більшості випадків ЄСПЛ: наголошує на розумно очікуваних, передбачуваних або звичайних за подібних обставин негативних наслідках, що мали б виникнути у немайновій сфері потерпілої особи; виходить з розумного врахування суті порушеного права, особливостей вчинення конкретного правопорушення та характерного для останнього негативного впливу на стан потерпілого.

Розмір відшкодування повинен бути достатнім для забезпечення можливості відновити втрачену психологічну рівновагу та не бути джерелом збагачення за рахунок відповідача.

Беззаперечним є факт того, що в результаті отримання тяжких тілесних ушкоджень внаслідок дорожньо-транспортної пригоду, що сталась з вини відповідача, позивач зазнав моральної шкоди, яка полягає у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях і переживаннях, тривалій емоційній напруженості, втраті душевного спокою, стресі, зміні звичного укладу життя, порушенні психологічного благополуччя, стражданнях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, фізичному та психологічному пристосуванні до порушень у стані здоров`я.

Визначаючи розмір завданої позивачу моральної шкоди суд враховує характер та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач; характер немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо); стан здоров`я потерпілого; тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках; час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

При цьому, виходячи із засад верховенства права, розумності, пропорційності, виваженості та справедливості суд вважає, що заявлений до стягнення розмір моральної шкоди в сумі 300000,00 є завищеним з урахуванням всіх викладених обставин справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 року у справі №752/17832/14-ц міститься висновок про те, що визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватись принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

На переконання суду, розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 100000,00 грн. відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, з урахуванням установлених судом обставин, глибини і тривалості моральних страждань позивача.

Із матеріалів справи убачається, що на час скоєння дорожньо-транспортної пригоди, цивільна правова відповідальність відповідача ОСОБА_2 була застрахована у ПрАТ «СК «Провідна» за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності та страховик сплатив потерпілому страхове відшкодування в сумі 41068,00 грн. щодо лікування позивача (а.с. 75-79).

За змістом ст. 23 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (в редакції на час виникнення страхового випадку - ДТП) шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є, зокрема, моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Відповідно до положень ст. 26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (в редакції на час виникнення страхового випадку - ДТП) страховиком (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.

Оскільки із матеріалів справи вбачається, що страховик винної у ДТП особи сплатив позивачу страхове відшкодування в сумі 41068,00 грн. за лікування потерпілого, 5% від зазначеної страхової виплати становлять 2053,40 грн. і ці кошти мають бути вирахувані із визначеного судом розміру моральної шкоди, оскільки в цій частині позивач, як особа цивільно-правова відповідальність якої була застрахована, не несе відповідальності щодо їх сплати.

Таким чином, до стягнення з відповідач на користь позивача підлягає грошове відшкодування немайнової (моральної) шкоди у розмірі 97946,60 грн. (100000,00 - 2053,40 грн.).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 10, 76-82, 89, 141, 178, 258, 259, 263-265, 268, 273, 275, 279, 354, 355 ЦПК України, ст.ст. 11, 15, 16, 23, 1167, 1168, 1187, 1188 ЦК України, ст.ст. 3. 8, 55, 129 Конституції України, Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, суд, -

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 завдану моральну шкоду у розмірі 97946 (дев`яносто сім тисяч дев`ятсот сорок шість) грн. 60 коп.

В іншій частині позову - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір у сумі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн. 20 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 24.02.2025 року.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 );

Відповідач - ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_6 ).

Суддя -