ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1421/25 Справа № 191/5617/23 Суддя у 1-й інстанції - Прінь І. П. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Петешенкової М.Ю., Красвітної Т.П.,

за участю секретаря судового засідання Гвоздєва М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Ільїн Олександр Миколайович, на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 24 вересня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення від права на спадкування,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, пред`явленим до ОСОБА_2 , на предмет усунення відповідача від права на спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , обґрунтовуючи це тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її син ОСОБА_3 . Після смерті сина відкрилася спадщина, до складу якої входить житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , в якому вона із сином постійно проживали.

16 лютого 2021 року позивач звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.

Відповідачка ОСОБА_2 є донькою померлого. У встановлений законом строк відповідачка заяву про прийняття спадщини нотаріусу не подала.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 12 листопада 2021 року їй було відмовлено у задоволенні позову про надання додаткового строку на прийняття спадщини. Однак, постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 травня 2022 року рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська було скасовано, позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено, надано ОСОБА_2 , додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини один місяць з дня набрання постанови суду законної сили.

Таким чином, до складу спадкоємців була включена донька померлого ОСОБА_2 .

Позивачка вважає, що ОСОБА_2 не має права на спадкування після смерті свого батька, оскільки вона зі своїм батьком не спілкувалася, не бажала його знати. Син впродовж багатьох років тяжко хворів, у 2017 році переніс ішемічний інфаркт головного мозку з лівобічним геміпарезом на тлі гіпертонічної хвороби ІІІ стадії та стенозуючого атеросклерозу судин головного мозку, з приводу чого визнаний особою з інвалідністю 3 групи, та повторне у 2019 році гостре порушення мозкового кровообігу з прогресуючим перебігом. 10 травня 2019 року був визнаний інвалідом 1-Б групи. З того часу він потребував постійної сторонньої допомоги, як не здатний до самообслуговування. Неодноразово лікувався амбулаторно та стаціонарно.

Відповідачка, знаючи про те, що її батько важко хворий та потребує сторонньої допомоги, фактично ухилялася від виконання своїх обов`язків.

Позивачка зазначила, що самостійно здійснювала догляд за своїм сином, який потребував постійного догляду і перебував у безпорадному стані. Після смерті сина вона поховала його за власні кошти.

Відповідачка мала можливість надавати допомогу своєму батькові, оскільки вона є молодою, працездатною людиною, вона була обізнана про його безпорадний стан, оскільки він був не здатний до самообслуговування. Позивачка вважає, що зазначені обставини є підставою для усунення відповідачки від права на спадкування після її батька ОСОБА_3 (а.с. 2-7 Том І).

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 24 вересня 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення від права на спадкування відмовлено(а.с.5-10 Том ІІ).

Рішення суду мотивовано недоведеністю позивачем того факту, що відповідач умисно ухилялась від надання допомоги батьку ОСОБА_3 , а останній потребував такої допомоги саме від неї. Натомість, враховуючи напружені відносини між позивачем, яка є бабусею відповідачки, та останньою, саме позивач сприяла відсутності спілкування між батьком та донькою. При цьому цей факт не свідчить про ухилення відповідачки від надання допомоги батьку.

Не погодившись з рішення суду першої інстанції, у жовтні 2024 року ОСОБА_1 через свого представника адвоката Ільїна О.М. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невірне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі (а.с. 50-53 Том ІІ).

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції вважав встановленими обставини, які сторона відповідачки перекручує, зазначаючи, що позивач приховала смерть батька відповідачки від неї. При цьому твердження відповідачки щодо існування напружених відносин між позивачем та відповідачем з підстав несприйняття бабусею своєї онуки, не відповідають дійсності та ґрунтуються на припущеннях. Разом з цим скаржник зазначила, що письмовими доказами у справі повністю доведено втрату можливості ОСОБА_3 самостійного задоволення своїх життєво необхідних потреб в силу втрати здоров`я, що підтверджує факт необхідності стороннього догляду та піклування за ОСОБА_3 , і саме відповідачка, яка є працездатною та як донька, повинна була займатись таким доглядом, цікавитись станом здоров`я та допомогою позивачеві у важкому догляді за хворим ОСОБА_3 .

У листопаді 2024 року ОСОБА_2 , скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, через свого представника адвоката Пащенко В.І. подала відзив на апеляційну скаргу (а.с.67-71 Том ІІ), в якому зазначила, що доводи скаржника зводяться до тих обставин, яким судом першої інстанції вже надавалась правова оцінка та є висновок суду, а рішення суду є обґрунтованим з приводу відсутності підстав для задоволення вимог щодо усунення відповідачка від спадкування, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування судового рішення, яке є законним, обґрунтованим та вмотивованим.

У лютому 2025 року ОСОБА_1 через свого представника адвоката Ільїна О.М. подала письмові пояснення до апеляційної скарги, яких зазначила, що суд першої інстанції не врахував ст. 51 Конституції України та ст. 202 Сімейного кодексу України, які регламентують обов`язок повнолітніх дітей піклуватись про своїх непрацездатних батьків, які потребують сторонньої допомоги. Зазначила, що вона не зобов`язана була повідомляти особисто відповідачку про смерть її батька, що суд першої інстанції взяв за приховання від відповідачки цього факту позивачем. При цьому зауважила, що відповідачка була обізнана про стан здоров`я її батька, про необхідність допомоги йому, однак нехтувала своїм обов`язком по відношенню до нього, що явно, на думку скаржника, свідчить про спрямоване ухилення відповідачки від обов`язку забезпечувати підтримку та допомогу спадкодавцю.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 (а.с.39 Том І).

Після його смерті приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Хорошманенко Н.С. була відкрита спадкова справа щодо майна померлого ОСОБА_3 №28/2021, копію якої надано суду (а.с.107-146 Том І).

Заповіт ОСОБА_3 не залишив, про що також зазначено в матеріалах спадкової справи (а.с.111 Том).

Позивачка ОСОБА_1 є матір`ю померлого ОСОБА_3 (а.с.38, 116-117 Том І).

16 лютого 2021 року ОСОБА_1 подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини за законом (а.с.108 Том І). У цій заяві ОСОБА_1 вказала, що крім неї інших спадкоємців за законом не має.

Відповідачка ОСОБА_2 (до укладення шлюбу ОСОБА_4 ) є донькою померлого ОСОБА_3 (а.с.114-116 Том І).

19 серпня 2021 року ОСОБА_2 подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини за законом (а.с. 113 на звороті Том І).

Постановою нотаріуса від 19 серпня 2021 року ОСОБА_2 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом через пропуск 6-ти місячного строку, встановленого Законом для прийняття спадщини (а.с.118 Том І).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 травня 2022 року ОСОБА_2 було визначено додатковий строк в один місяць для подання заяви про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_3 (а.с.128- 130 Том І).

27 травня 2022 року ОСОБА_2 подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини за законом (а.с.131 Том І).

Згідно із довідкою КЗ «Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи Дніпропетровської обласної ради» від 27 березня 2024 року №5/237, довідки КНП «Дніпровський центр медико-санітарної допомоги №10» ДМР від 11 липня 2023 року №3/35, ОСОБА_3 у 2017 році переніс ішемічний інфаркт головного мозку з лівобічним геміпарезом на тлі гіпертонічної хвороби ІІІ стадії та стенозуючого атеросклерозу судин головного мозку, з приводу чого визнаний особою з інвалідністю ІІІ групи.

07 травня 2019 року був оглянутий міжрайонною кардіологічною МСЕК №2, яка встановила йому 1-Б (першу) групу інвалідності, загальне захворювання, на 3 роки. Регулярно був під спостереженням лікаря-невропатолога, потребував постійної сторонньої допомоги, як нездатний до самообслуговування, мав потреби у постійному амбулаторному лікуванні. (а.с.159, 201 Том І).

Вказане також підтверджується довідкою до акту огляду МСЕК №213408 від 07 липня 2019 року про встановлення ОСОБА_3 07 травня 2019 року 1-Б групи інвалідності, в якій вказано, що ОСОБА_3 потребує постійного стороннього регулярного догляду, порушення функції опори та руху (а.с. 202-203 Том І).

Відповідно до довідки голови міжрайонної кардіологічної МСЕК №1 від 12 червня 2024 року №96 критерієм встановлення 1-Б групи інвалідності ОСОБА_3 були ступені втрати здоров`я, що призвели до втрати можливості самостійного задоволення за допомогою технічних засобів більшості життєво необхідних фізіологічних та побутових потреб (а.с.200 Том І).

З 15 вересня 2020 року по 28 вересня 2020 року ОСОБА_3 , 1963 р.н., знаходився на стаціонарному лікуванні у КНП «МЛ №12» ДМР, діагноз: атеросклероз, синдром Леріша (а.с.196 Том І).

Суд першої інстанції також допитав свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які підтвердили безпорадний стан ОСОБА_3 та відсутність розмов ОСОБА_3 з ними про доньку та того, що він потребує саме її допомоги і просив її про це.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , керуючись при цьому ст.ст.1216,1217,1218,1220,1222,1224,1261,1269,1270 ЦК України та усталеною судовою практикою, суд першої інстанції вважав недоведеним позивачем усіх факторів, які повинні бути в наявності, щоб були підстави для усунення особи від права на спадкування.

З встановленими обставинами та висновками суду першої інстанції колегія суддів повністю погоджується.

Колегія суддів зазначає, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові.

Також колегія суддів, в силу положень ст. 263 ЦПК України, приймає до уваги висновки Верховного Суду з визначення судової практики у цій категорії справ та зазначає, до тривалий час Верховний Суд мав незмінну практику щодо перегляду рішень про усунення від права на спадкування та зауважував, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані (частина п`ятя статті 1224 ЦК України).

Тлумачення частини п`ятої статті 1224 ЦК України свідчить, що усунення від права на спадкування за законом можливе за наявності таких умов: ухилення спадкоємця від надання допомоги спадкодавцеві при наявності у нього можливості її надання; перебування спадкодавця у безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 березня 2018 року у справі № 337/6000/15-ц (провадження № 61-1302св18), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц (провадження № 61-15926св18).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 січня 2023 року у справі № 467/350/21 (провадження № 61-19847св21) зазначено, що:«для задоволення вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.

Правила частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов`язані утримувати спадкодавця.

Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

Аналогічні правові висновки викладено Верховним Судом у постанова від 29 червня 2021 року у справі № 750/9209/20-ц (провадження № 61-6290св21), від 06 жовтня 2021 року у справі № 741/1714/18 (провадження № 61-5519св21), від 21 жовтня 2021 року у справі № 766/14057/17 (провадження № 61-6003св21), від 19 травня 2022 року у справі № 132/2991/20 (провадження № 61-9112св21)».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 березня 2023 року в справі № 156/1111/20 (провадження № 61-10814св22) вказано, що: «правило абзацу другого частини третьої статті 1224 ЦК України стосується особи, яка зобов`язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами СК України. Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку. Непред`явлення спадкодавцем, який мав право на утримання, позову про стягнення аліментів до особи, яка претендує на спадщину, не є достатньою підставою для відмови в позові про усунення від права на спадкування.

Вищенаведене закріплено у постанові Верховного Суду від 26 квітня 2023 року у справі №127/28690/21.

Отже, враховуючи чисельну усталену судову практику з розгляду порушеного позивачем ОСОБА_1 питання у своєму позові, колегія суддів зазначає, що у справі, що переглядається, судом першої інстанції вірно встановлено, що у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Також вірно та об`єктивно встановлено, про що зазначала і сама позивачка в ході судового розгляду, що ОСОБА_3 , який був у безпорадному стані, отримував належний догляд від неї та мав матеріальне утримання і медичне обстеження з відповідним лікуванням, що не свідчить про те, що він потребував додаткового догляду та матеріальної підтримки від свої доньки ОСОБА_2 .

Крім того, колегія суддів відзначає, що позивачем не було доведено, що відповідачка усіляко ухилялася від свого такого обов`язку, враховуючи ще і те, що вини відповідачки в тому, що, проживаючи окремо тривалий час від батька ОСОБА_3 , вона навмисно усунулась від такого обов`язку допомоги батьку саме від неї, судом першої інстанції не встановлено, як і не доведено це скаржником при розгляді апеляційної скарги.

Вимогами ч.1 ст. 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Інші доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду має бути залишено без змін.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Ільїн Олександр Миколайович залишити без задоволення.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 24 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: М.Ю. Петешенкова

Т.П. Красвітна