Провадження № 2-з/522/124/25
УХВАЛА

21 лютого 2025 року м. Одеса

Приморський районний суд міста Одеси у складі головуючої судді Косіциної В.В. розглянувши заяву представника Одеської міської ради про забезпечення позову,-

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Приморського районного суду м. Одеси перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради, третя особа Державний нотаріус Приморської державної нотаріальної контори у місті Одесі Тинкул Олеся Вікьлоівга про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні та визнання права власності на квартиру в порядку спадкування та за зустрічним позовом Одеської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа Державний нотаріус Приморської державної нотаріальної контори у м. Одесі Тинкул Олесі Вікторівна про визнання спадщини відумерлою.

17 лютого 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси від представника Одеської міської ради надійшла заява про забезпечення позову, у якій заявник просив вжити заходів забезпечення позову, зокрема:

- накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 ;

- заборонити органам та суб`єктам, що здійснюють державну реєстрацію приймати рішення та вчиняти дії, пов`язані з державною реєстрацію прав, внесенням записів та змін до них у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно щодо об`єкта нерухомого майна, а саме, квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч.ч.1-2 ст.149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

У п.п.1-2 ч.1 ст.150 ЦПК України вказано, що позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб та забороною вчинення певних дій.

Постанова ВП ВС від 24.04.2024 у справі № 754/5683/22 містить висновок про те, що тлумачення наведених норм процесуального права дає підстави для висновку, що можливість забезпечення судом позову не пов`язується з тим, чи підлягає рішення суду, ухвалене по суті спору, примусовому виконанню.

Цивільний процесуальний закон не забороняє вживати заходи забезпечення позову у справі, рішення у якій не підлягає примусовому виконанню, якщо забезпечення позову сприятиме ефективному захисту порушених прав позивача. І навпаки, якщо рішення у справі підлягатиме примусовому виконанню, вжиття заходів забезпечення позову, зокрема накладення арешту на майно, не завжди може бути необхідним та співмірним із пред`явленими вимогами позову і відповідати характеру порушеного права позивача.

Постанова Верховного Суду від 24 липня 2024 року у справі № 567/459/23 (провадження № 61-10214св23) містить висновок про те, що арешт майна, як спосіб забезпечення позову, передбачає накладання заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна.

Арешт віднесений до видів обтяжень речових прав на нерухоме майно, об`єктів незавершеного будівництва, майбутніх об`єктів нерухомості.

Отже, арешт, як заборона на право розпоряджатися майном, включає і обмеження на розпорядження таким майном. Тому при накладенні арешту на майно вжиття додаткових заходів забезпечення, направлених на обмеження розпорядження таким майном, не є необхідним.

За таких обставин, враховуючи предмет спору, не є необхідним і співмірним додатково забороняти державним реєстраторам прав на нерухоме майно та органам держреєстрації прав вчиняти реєстраційні дії щодо зазначеного нерухомого майна, в тому числі вносити до державного реєстру речових прав записи про держреєстрацію речових прав та їх обтяжень, про скасування держреєстрації речових прав та їх обтяжень, зміни до таких записів.

Зі змісту інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 21.02.2025 року №414496902 вбачається, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 не належить відповідачці за зустрічним позовом.

У постанові Верховного Суду від 5 лютого 2020 року у справі № 759/13257/19 (провадження № 61-18169св19) зазначено, що «вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Також суд має враховувати співмірність вимог клопотання про забезпечення позову заявленим позовним вимогам та обставинам справи.

У постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 755/5333/20 (провадження № 61-17180св20) вказано, що «при задоволенні заяви позивача про накладення арешту на нерухоме майно та заборони його відчуження, суди не звернули уваги, що позов забезпечується накладенням арешту на майно, що не належить відповідачеві. Тому є помилковим накладення арешту на майно особи, яка не є відповідачем у справі».

Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 21 квітня 2021 року у справі № 372/333/20 (провадження № 61-19492св20) та від 21 квітня 2022 року у справі № 755/5300/21 (провадження № 61-18391св21).

Отже забезпечення позову не повинно порушувати принципи змагальності і рівності усіх учасників судового процесу перед законом та судом.

Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акта, а також перешкоджання спричиненню значної шкоди позивачу.

Тому, враховуючи факт того, що заявник просить застосувати заходи забезпечення позову у вигляді арешту майна, а саме, квартири АДРЕСА_1 , що не належить відповідачці за зустрічним позовом, суд доходить до висновку про відсутність підстав для задоволення заяви в цій частині.

Щодо заходу забезпечення позову у вигляді вчинення реєстраційних дій, суд зазначає наступне.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.04.2024 у справі № 754/5683/22 констатує, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову.

Ключовим є встановлення судом:

1) наявності спору між сторонами;

2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду;

3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами;

4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами.

Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.

Згідно постанови КЦС ВС від 04.10.2023 у справі № 504/158/22, заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Невжиття заходів забезпечення позову не повинно мати наслідком заподіяння шкоди позивачу, а вжиття таких заходів не повинно мати наслідком заподіяння шкоди заінтересованим особам.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності до конкретного випадку. При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову і захистити інтереси позивача.

Фундаментальними критеріями, які формують висновок про наявність дійсних підстав для забезпечення позову, є логічний та юридичний аналіз обставин справи, на які посилається позивач, доводи заяви про забезпечення позову та заперечення іншої сторони. Процесуальні норми лише вказують на порядок вчинення дій. Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийнято на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод чи інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними для захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу».

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18).

Дійсно, між учасниками справи існує спір щодо спадкового майна, саме, квартири АДРЕСА_1 .

В якості обґрунтування заяви про забезпечення позову, заявник зазначає про те, що позивачка (за первісним позовом) фактично в друге звертається до суду із позовом до того ж самого відповідача з метою визнання права власності на спадкове майно, що на думку заявника свідчить про зловживання зі сторони позивача (за зустрічним позовом).

Зазначає, що з метою запобігання відчуженню квартири за адресою: АДРЕСА_2 , а також розпорядженню даним об`єктом нерухомого майна під час розгляду справи, необхідно вжити заходів забезпечення позову, оскільки це унеможливить відновлення прав позивача (за зустрічним позовом). Також, зазначає про те, що у разі забезпечення позову Одеська міська рада має намір вжити всі необхідні заходи щодо володіння, користування та розпорядження спадковим майном.

Заява про забезпечення позову в частині заборони суб`єктам реєстраційної діяльності вчиняти реєстраційні дії мотивована також тим, що відчуження спірного спадкового майна, зміна відомостей щодо нього в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно до набрання рішенням законної сили призведе до необхідності звернення із відповідним позовом до нового власника квартири та/або оскарження рішення про вчинення реєстраційних дій.

Проте, як уже було зазначено, зі змісту інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 21.02.2025 року №414496902 вбачається, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстроване саме за ОСОБА_2 (спадкодавцем).

Відповідно до ч.ч.1-2 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Тобто, право ініціювати питання про вчинення будь-яких реєстраційних дій щодо об`єкта нерухомого майна, належить виключно власнику, а тому, оскільки власник майна, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 померла, що підтверджується доказами по справі, у суду немає підстав вважати, що суб`єкти реєстраційної діяльності будуть вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо зазначеного майна, оскільки єдина особа, яка могла ініціювати таку реєстраційну діяльність померла.

До заяви про забезпечення позову не надано жодного доказу, на підтвердження того, що будь-які особи, в тому числі позивачка (за первісним позовом) вчиняє будь-які дії, спрямовані на відчуження спірного майна, або ж дії спрямовані на ускладення або унеможливлення виконання рішення по справі.

Також, не надано жодного доказу на підтвердження наявності будь-яких інших осіб, які б моли право на успадкування такого майна, або набуття на нього права власності. Більше того, у самій заяві про забезпечення позову заявник зазначає про те, що у ОСОБА_2 відсутні будь-які спадкоємці за заповітом та/або законом.

Матеріали заяви не містять доказів того, що позивачка (за первісним позовом) намагається чи буде намагатись оформити право власності на спірне майно не у порядку, передбаченому чинним закономвством.

Сама лише думка позивача (за зустрічним позовом) з приводу ускладнення в майбутньому виконання рішення суду про визнання спадщини відумерлою, не може бути визнана судом достатньою підставою для вжиття заходів забезпечення позову у спірних правовідносинах, оскільки є суб`єктивним судженням позивача, без зазначення існуючої очевидної небезпеки заподіяння шкоди.

Також, з матеріалів справи вбачається, що 25.03.2019 року у Приморській державній нотаріальній конторі міста Одеси була заведена спадкова справа №135с/2016 за фактом смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до п.п. 4.13 п. 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, за обґрунтованою письмовою заявою заінтересованої особи, яка звернулась до суду, та на підставі отриманого від суду повідомлення про надходження позовної заяви заінтересованої особи, яка оспорює право або факт, про посвідчення якого просить інша заінтересована особа, вчинення нотаріальної дії зупиняється до вирішення справи судом.

Таким чином, указаними приписами Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України передбачено позасудовий спосіб недопущення порушення та ефективний захист прав позивача (за зустрічним позовом) в частині недопущення видачі свідоцтва про право на спадщину, яка відкрилась після смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , у тому числі на ім`я ОСОБА_1 та на ім`я інших осіб, до набрання законної сили судовим рішенням у цій справі.

Тобто, за наявності спору щодо спадкового майна спадкодавця, Нотаріус зупиняє нотаріальні дії з видачі свідоцтва про право на спадщину будь-кому до вирішення цивільного спору по суті та набрання рішенням по справі законної сили.

Проте, Одеською міською радою не було надано жодного доказу на підтвердження того, що нею направлялися звернення до Приморської державної нотаріальної контори міста Одеси щодо зупинення вчинення нотаріальної дії, зокрема, доказів того, що їм було відмовлено у задоволенні такого звернення.

Тому, враховуючи те, що Одеською міською радою не доведено факт того, що позивачем (за первісним позовом) або будь-якими іншими особами вчиняються або готуються до вчинення дії з метою відчуження спірного спадкового майна, а чинним законодавством передбачено позасудовий порядок недопущення порушення та ефективний захист прав позивача (за зустрічним позовом), суд вважає, що заявлений захід забезпечення не є обґрунтованим та співмірним заявленим позовним вимогам, а тому, доходить до висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову у повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст.149-154,157,259-261,353-355 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Заяву представника Одеської міської ради про забезпечення позову залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду протягом 15-ти днів.

Суддя Косіцина В.В.