Єдиний унікальний номер судової справи: 945/1156/24
Провадження №22-ц/812/302/25 Суддя-доповідач апеляційного суду - Самчишина Н.В.
Постанова

Іменем України

24 лютого 2025 року м. Миколаїв справа № 945/1156/24

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді Самчишиної Н.В.,

суддів: Коломієць В.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Біляєвою В.М.,

за участю: відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 20 грудня 2024 року, ухваленого у складі головуючого судді Войнарівського М.М. в приміщенні цього ж суду в м. Миколаєві, повний текст рішення складено того ж дня, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей та стягнення аліментів на час навчання повнолітньої дитини,

встановив:

У травні 2024 року ОСОБА_2 , діючи через свого представника - адвоката Сікорську І.С., звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей та стягнення аліментів на час навчання повнолітньої дитини.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що 21 липня 2021 року Заводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) зареєстровано шлюб між ОСОБА_3 (після укладення шлюбу прізвище змінено на ОСОБА_4 ) та ОСОБА_1 , актовий запис №317.

Позивач та відповідач є батьками трьох дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що записано в свідоцтві про їх народження.

Позивач вказувала, що ОСОБА_1 проживає окремо від дітей, участі у вихованні дітей не бере, не допомагає фінансово та жодним чином не утримує дітей. Відповідач є фізично здоровим та працездатним, може сплачувати аліменти на рівні від усіх видів доходів на дітей щомісячно.

Позивач зазначала, що повнолітній ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є здобувачем вищої освіти, в зв`язку з чим не може сам себе забезпечувати та потребує матеріальної допомоги. І відповідач, як батько, зобов`язаний його утримувати до досягнення двадцяти трьох років.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_2 просила стягнути з відповідача:

- аліменти на утримання синів ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частини від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно з дня пред`явлення позову і до досягнення дітьми повноліття;

- аліменти на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частки від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно з дня пред`явлення позову і до досягнення ОСОБА_5 23-річного віку.

Відповідач ОСОБА_1 , заперечуючи проти позову, посилався на те, що доводи зазначені в позові не відповідають дійсності.

Рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 20 грудня 2024 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , щомісячно в розмірі 1/3 частки від усіх видів заробітку (доходу) батька ОСОБА_1 , але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 15 травня 2024 року до досягнення дітьми повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на час навчання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку ОСОБА_1 , щомісячно починаючи з 15 травня 2024 року і до закінчення ним навчання, але не більше ніж до досягнення 23-х років.

Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір в дохід держави у розмірі 1211,20 грн.

Допущено негайне виконання рішення про стягнення аліментів у межах платежу за один місяць.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду.

В апеляційній скарзі відповідач посилався на те, що позивачка чинить йому перешкоди у вихованні та спілкуванні з дітьми та вчиняє скандали.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на те, що воно є законним та обґрунтованим.

Згідно з вимогами статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у судовому засіданні, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи сторони є батьками трьох дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвами про їх народження (а.с. 4, 4 зворот, 5).

Згідно довідки виконавчого комітету Ольшанської селищної ради Миколаївського району Миколаївської області №205 від 20 серпня 2021 року позивач ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 7).

Повнолітній син сторін ОСОБА_5 зареєстрований за адресою місця реєстрації його матері: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Реєстру територіальної громади (а.с. 9).

Відповідно до довідки Відокремленого структурного підрозділу «Технолого-економічний фаховий коледж» ОСОБА_5 є студентом 1 курсу денного Відокремленого структурного підрозділу «Технолого-економічний фаховий коледж Миколаївського національного аграрного університету». Закінчує навчання 31 січня 2027 року за освітньо-професійним ступенем «Фаховий молодший бакалавр» за спеціальністю «Менеджмент». Навчання на бюджетній основі, отримує державну стипендію (а.с. 10).

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно з статями 180, 191 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

За положеннями частини 3 статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Частиною другою статті 182 СК України встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Відповідно до частини першої статті 182 СК України розмір аліментів визначається судом з урахуванням стану здоров`я та матеріального становища дитини, стану здоров`я та матеріального становища платника аліментів, наявності у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявності на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведених стягувачем аліментів витрат платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інших обставин, що мають істотне значення.

За приписами статті 141 СК України мати, батько мають рівні як права, так і обов`язки щодо дитини.

Ухвалюючи рішення в частині задоволення позовних вимог про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, суд першої інстанції, правильно застосувавши наведенні вище положення СК України, на підставі доказів, поданих сторонами, виходячи із того, що відповідач є працездатним, не заперечує свого обов`язку щодо сплати аліментів на дітей, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення аліментів на утримання двох неповнолітніх дітей в розмірі 1/3 частки від доходу відповідача, що відповідає нормам закону та є достатнім для дітей відповідного віку, з урахуванням обов`язку обох батьків їх утримувати.

Щодо вимог про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання.

Відповідно до статті 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і в зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані їх утримувати до досягнення 23 років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Стягнення аліментів на утримання доньки (сина), які досягли повноліття та продовжують навчання, є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років.

На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах на дитину (стаття 185 СК України), правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). При визначенні розміру аліментів необхідно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами.

Таким чином, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18 років, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Указане судам також роз`яснено у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів».

Згідно зі статтею 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, встановивши, що повнолітній син сторін ОСОБА_5 продовжує навчатися та у зв`язку з цим потребує матеріальної допомоги, не досяг 23 років, а його батько ОСОБА_1 , будучи працездатним, має можливість надавати таку допомогу, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами докази, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання повнолітнього сина на період навчання.

Аналіз доводів апеляційної скарги свідчить про те, що відповідачем не оспорюється визначений судом розмір аліментівна утримання повнолітнього сина на період навчання.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд не врахував негідну поведінку позивача щодо нього, його матері та чинення йому перешкод у вихованні та спілкуванні з дітьми, систематичне вчинення позивачем сварок, не заслуговують на увагу, оскільки не є підставою для відмови у задоволенні даного позову та підставою для скасування рішення суду, так як право дітей на утримання від батька за правилами статті 180 СК України не пов`язане з факторами, які мають суб`єктивний характер.

Взаємовідносини, які склалися між сторонами, як колишнім подружжям, а саме міцність відносин, характер та ступінь спілкування між ними, моральні зобов`язання є етичними нормами, які виходять за межі спірних правовідносин. А тому вказані в апеляційній скарзі обставини щодо поведінки позивача не мають юридичного значення для вирішення даної справи.

При цьому апеляційний суд звертає увагу, що контроль за цільовим витрачанням аліментів здійснюється органом опіки та піклування у формі інспекційних відвідувань одержувача аліментів відповідно до Порядку здійснення органами опіки та піклування контролю за цільовим витрачанням аліментів на дитину, затв. наказом Міністерства соціальної політики України від 15 листопада 2018 року № 1713.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункти 1 і 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги відповідача та скасування або зміни рішення суду, яке є законним та обґрунтованим.

Керуючись статтями 374, 375, 382 ЦПК України, суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 20 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду, за правилами, передбаченими статтею 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: В.В. Коломієць

Т.В. Серебрякова

Повна постанова складена 25 лютого 2025 року.