Рівненський міський суд Рівненської області в складі:
головуючого судді Тимощука О.Я.
при секретарі Ковальчук О.Б.,
за участю представника позивачки адвоката Василюк В.В.
провівши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне заочний розгляд цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності,-
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності, а саме: квартири загальною площею 66,8 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Представник позивачки - адвокат Василюк В.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просить їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві.
Відповідач в судове засідання не з`явився повторно, повідомлявся про час та дату розгляду справи належним чином, причину неявки суду не повідомив. Заяви чи клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Відзиву на позовну заяву не подав.
Частиною 8 ст. 178 ЦПК України визначено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Аналогічне положення міститься і в ч. 2ст. 191 ЦПК України.
За таких обставин, в зв"язку із повторною неявкою в судове засідання належним чином повідомленого відповідача на підставі ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи зі згоди представника позивачки адвоката Василюк В.В.
Заслухавши думку представника позивачки адвоката Василюк В.В., дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що з 07 червня 1980 року позивачка - ОСОБА_1 перебувала з відповідачем ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі в Магдалинській сільській раді Чаплинського району Херсонської області, який був розірваний 09 листопада 2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції.
За час шлюбу сторони, як подружжя на підставі розпорядження міського голови № 1143-р від 14.09.2009 року спільно отримали квартиру загальною площею 66,8 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно серії САС № 781609 від 15.09.2009 року та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, № 23848376 від 15.09.2009 року, власником вказаного вище майна є відповідач ОСОБА_2 . Підставою виникнення права власності стало рішення виконавчого комітету Рівненської міської ради.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).
Відповідно до положень ст.ст. 13, 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
На підставі ст.ст. 12,81,82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.
Відповідно до ст. 89 ЦПК Українисуд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Аналогічне положення закріплено у ч. 3 ст. 368 ЦК України, де зазначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 СК України).
Частиною 1 ст. 70 СК України, встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Аналогічне закріплено в ч. 2 ст. 372 ЦК України, згідно якої - у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Зазначені норми закону, свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. (Правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, та у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, які відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України повинні бути враховані всіма судами України.)
Відповідно до роз`яснень пункту 23Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.
Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
За змістом ч. 1 ст. 69 СК України слідує, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згодивиходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
Аналогічні роз`яснення містяться в пп. а) п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 січня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», зокрема, що вартість спірного майна визначається за погодженням сторін, а за його відсутністю - за дійсною вартістю майна на час розгляду спору. Під дійсною вартістю розуміється грошова сума, за яку майно може бути продано в даному населеному пункті чи місцевості. Для її визначення при необхідності призначається експертиза.
Способи та порядок поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя визначаються статтею 71 СК України.
Аналогічне роз`яснено у п. 22 Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст. 69-72 СК Українитаст. 372 ЦК України.
Вищезазначене, закріплено у правових позиціях викладених у Постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та підсумовано у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року по справі № 372/504/17, Провадження № 14-325цс18.
Відповідно до ст. 183 ЦК України, подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.
Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).
Велика Палата Верховного Суду вважає, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна.
Метою заявленого позивачем позову є поділ спільного сумісного майна, набутого під час шлюбу. Оскільки відповідач не спростував презумпції спільної сумісної власності на спірне нерухоме майно, суд поширює режим спільної сумісної власності на вказане майно, ділить його в рівних частках між сторонами, однак відмовляє в задоволенні позовної вимоги про визнання цих об`єктів спільним сумісним майном.
Відповідно задоволення вимоги про поділ майна як спільної сумісної власності шляхом визнання за сторонами права власності на її частки за кожним саме собою свідчить і про припинення правового режиму спільної сумісної власності на такі об`єкти, відтак суд відмовляє в задоволенні позовної вимоги і про припинення права спільної сумісної власності на спірне майно.
Велика Палата Верховного Суду у постанові (пункт 40) від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 вже виснувала, що окрема вимога припинити право спільної сумісної власності також є неефективним способом захисту.
За таких обставин позов підлягає до задоволення повністю, шляхом поділу спільного сумісного майна подружжя, визнавши за ними в рівних частках, по 1/2 частині за кожним право власності на квартиру АДРЕСА_2 (на даний час ОСОБА_3 ).
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.
Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.
За звернення до суду із даною заявою підлягав сплаті судовий збір у розмірі 14 789 грн. 83 коп. (13 578 грн. 63 коп. за позовну вимогу майнового характеру та 1 211 грн. 20 коп. за позовну вимогу немайнового характеру).
Позивачкою сплачено судовий збір за одну позовну вимогу немайнового характеру в розмірі 1 211,20 грн.
Ухвалою суду від 15.11.2024 року позивачці відстрочено сплату судового збору у розмірі 13 578 грн. 63 коп. до ухвалення рішення по справі.
Таким чином, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з задоволенням позовних вимог, з відповідача підлягає стягненню 1 211,20 гривень судового збору на користь позивачки ОСОБА_1 та 13 578,63 грн. судового збору на користь держави.
Керуючись ст.ст. 15, 16, 368, 372 ЦК України, ст.ст. 60, 61, 63, 65, 69-71 СК України, ст.ст. 141, 223, 258, 259, 264, 265, 273, 280, 281, 282, 284, 289, 352, 354 ЦПК України, суд, -
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності задоволити.
Визнати майно, а саме квартиру АДРЕСА_2 набуте у шлюбі спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Визнати за ОСОБА_1 право власності на (одну другу) частину квартири АДРЕСА_2 .
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 виданий Рівненським МУ УМВС України в Рівненській області 10.02.1998 року, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1 211 грн. 20 коп.
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 виданий Рівненським МУ УМВС України в Рівненській області 10.02.1998 року, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ) у прибуток держави судовий збір у сумі 13 578 грн. 63 коп.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Рівненського апеляцiйного суду через Рiвненський мiський суд.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_3 , паспорт серії НОМЕР_4 виданий Рівненським МУ УМВС України в Рівненській області 05.02.1998 року, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ).
Відповідач: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 виданий Рівненським МУ УМВС України в Рівненській області 10.02.1998 року, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ).
Суддя Рівненського
міського суду О.Я. Тимощук