ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 539/2872/24 Номер провадження 22-ц/814/791/25Головуючий у 1-й інстанції Рудалєва Л. В. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.

судді: Дорош А.І., Триголов В.М.

за участю секретаря судового засідання Коротун І.В.

розглянув у режимі відеоконференції м.Полтаві справу за апеляційною скаргою адвокатки Кузьмич Наталії Олександрівни, представниці ОСОБА_1 , на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 01 жовтня 2024 року (час ухвалення судового рішення з 14:48:29 год до 15:04:01 год; дата виготовлення повного текста судового рішення 10 жовтня 2024 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: служба у справах дітей виконавчого комітету Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області, про позбавлення батьківських прав.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

у с т а н о в и в :

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, просив ухвалити рішення, яким позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обгрунтування позову вказує, що до розірвання шлюбу з відповідачкою у 2020 році з ним проживає неповнолітній син ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .. Із травня 2019 року мати не виконує своїх батьківських обов`язків, зникла з життя сина, не цікавиться його особистістю, любові матері дитина не отримує. Крім того, відповідачка веде аморальний спосіб життя, зловживає спиртними напоям. Всіма аспектами життя опікується позивач (батько). Про належний рівень виховання та утримання сина третьою особою складено відповідний акт обстеження умов його проживання. Позивач має можливість матеріально забезпечувати сина, оскільки є підприємцем, а помешкання, в якому вони живуть, належить позивачу на праві спільної часткової власності.

Правовими підставами для звернення до суду позивач зазначає вимоги статті 12 Закону України «Про охорону дитинства», статей 150, 155, 164, 165 Сімейного кодексу України щодо обов`язку батьків виховувати та піклуватися про всебічний розвиток своєї дитини, а у разі невиконання такого обов`язку - законодавець передбачає право звернення до суду щодо позбавлення осіб батьківських прав.

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 01 жовтня 2024 року в задоволенні позовних ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: служба у справах дітей виконавчого комітету Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області, про позбавлення батьківських прав відмовлено за недоведеністю.

Попереджено ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків щодо виховання свого сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В апеляційній скарзі адвокатка Кузьмич Н.О., представниця ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції при розгляді справи залишив поза увагою, що відповідачка відзив на позовну заяву до суду не надавала, і у судовому засіданні позовні вимоги визнала, просивши позбавити її батьківських прав. Сама ж відповідачка веде аморальний спосіб життя, зловживає спиртними напоями.

У судовому рішенні не зазначено, що 04.09.2024 відповідачка з`явилася до приміщення Лубенського міськрайонного суду для участі у черговому судовому засіданні по цій справі у стані глибокого алкогольного сп`яніння. Працівниками судової охорони з цієї причини було викликано працівників Лубенського РВП, якими складено постанову ГВА №147571 по справі про адміністративне правопорушення, якою відповідачку ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.178 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу.

Зазначає, що у ОСОБА_3 22 жовтня був день народження, у цей день мати не згадала про нього, не привітала дитину зі святом, пізніше позивачка зателефонувала та пообіцяла синові привітати його з днем народження та купити йому подарунок, однак не зробила цього, хлопчик подарунків та привітань не отримав, був дуже, засмучений через те, що чергового разу повірив матері, чекав на її увагу та спілкування, а вона у визначений час не брала слухавку. Позивач неодноразово прохав відповідачку припинити вживати спиртні напої, оскільки це може дуже негативно вплинути на психічний стан дитини, однак, відповідачка не реагувала на ці розмови і продовжувала вести аморальний спосіб життя та не цікавилась сином, який заважав їй влаштовувати особисте життя. Отже, усе вищевикладене свідчить про те, що неможливо змінити поведінку матері в кращий бік. Позивач хвилюється про те, що випадкова зустріч сина з відповідачкою, яка, зазвичай, перебуває у стані алкогольного сп`яніння, вочевидь не сприятиме духовному розвитку дитини.

Наразі відповідачка продовжує ухилятись від виконання своїх материнських обов`язків по відношенню до свого неповнолітнього сина, а її аморальна поведінка і ганебні вчинки лише будуть спричиняти шкоду дитині.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

Відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що згідно з копією свідоцтва про шлюб, серії НОМЕР_1 , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Лубни реєстраційної служби Лубенського міськрайонного управління юстиції у Полтавській області 14 вересня 2013 року, ОСОБА_1 перебував у шлюбі з ОСОБА_2 (а.с.11).

Від цього шлюбу у ОСОБА_1 і ОСОБА_2 народився син ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Лубни реєстраційної служби Лубенського міськрайонного управління юстиції у Полтавській області 02 листопада 2013 року (а.с.12).

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 23 липня 2020 року у справі № 539/1501/20 шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 розірвано (а.с.14).

Відповідно до витягу з реєстру Лубенської територіальної громади, сформованим 03 січня 2024 року, син зареєстрований 03 січня 2024 року за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.13).

Згідно з Довідкою про склад сім`ї, виданою Центром надання адміністративних послуг виконавчого комітету Лубенської міської ради Полтавської області від 26 червня 2024 року № 14-18/2/237, сім`я позивача складається з двох осіб: ОСОБА_1 і його син ОСОБА_3 (а.с.15).

Як вбачається з виписки з Державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_1 є фізичною особою підприємцем, основним видом діяльності якого є: 62.02 консультування з питань інформатизації (а.с.23,24).

Згідно з характеристикою, складеною спеціалістом сектору по роботі з ОСН Лубенської міської ради Полтавської області від 25 червня 2024 року, скарг на ОСОБА_1 на адресу будинкового комітету не надходило (а.с.25).

Позивач заброньований через портал «Дія» - йому надано відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації строком на 1 (один) рік до 16 серпня 2025 року (а.с.52).

Крім того, позивач зареєстрований у системі «Резерв+» Міністерства оборони України, військово-обліковий документ дійсний до 16 серпня 2025 року (а.с.53).

З довідки гімназії імені Героя України Віри Роїк Лубенського району Полтавської області від 24 травня 2024 року № 01-34/140 вбачається, що ОСОБА_3 навчався в гімназії (а.с.16).

Зі змісту характеристики на учня гімназії ОСОБА_3 , вбачається, що дитина навчається у вказаному навчальному закладі з 1-го класу. За час навчання зарекомендував себе активним учнем. При цьому, він проживає з батьком, мати з ним не зустрічається, не долучається до його виховання. Батько до своїх обов`язків ставиться відповідально (а.с.17).

Згідно з Актом обстеження умов проживання, складеним 23 травня 2024 року ОСОБА_4 , класним керівником ОСОБА_3 , і головою батьківського комітету класу ОСОБА_5 , за місцем проживання позивача та його сина останньому створено всі умови для виховання та розвитку (а.с.18).

26 червня 2024 року комісією у складі голови спеціаліста сектору по роботі з органами самоорганізації населення мікрорайону № 7 ОСОБА_6 , членами комісії ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , складено акт про те, що після розлучення позивач займається вихованням сина самостійно, син перебуває на повному утриманні позивача (а.с.19).

28 червня 2024 року комісією у складі головних спеціалістів служби у справах дітей виконавчого комітету Лубенської міської ради Полтавської області Артеменко О.Л., ОСОБА_9 та завідувача сектору Халонської Ю.В. складено Акт обстеження умов проживання родини, відповідно до якого дитині створені задовільні умови для виховання та розвитку. Зі слів ОСОБА_1 син проживає постійно з ним протягом 5 (п`яти) років (а.с.20).

В Характеристиці на випускника Дитячого дошкільного закладу № 12 «Червона шапочка» за підписом виховательки ОСОБА_10 зазначено, що мати у садочку з`являлася вкрай рідко, дитину забирав батько. Зі спостережень та бесід з дитиною ( ОСОБА_3 ), йому не вистачає материнської уваги (а.с.21).

Згідно з Висновком виконавчого комітету Лубенської міської ради Полтавської області від 22 серпня 2024 року № 01-19/701 про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 по відношенню до її сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 (висновок затверджений на комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Лубенської міської ради Полтавської області від 21 серпня 2024 року, протокол № 11), на підставі відповідних документів, пояснень свідків орган опіки і піклування вважає за доцільне позбавити відповідачку по відношенню до її сина батьківських прав (а.с.45-46).

До Висновку органу опіки приєднано пояснення малолітнього ОСОБА_3 від 02 серпня 2024 року, який погоджується з тим, щоб його матір позбавили батьківських прав по відношенню до нього (а.с.47).

Крім того, до висновку опіки долучено акт від 01 серпня 2024 року, відповідно до якого матір відповідачки проти того, щоби відповідачка з нею проживала (а.с.48).

Судом першої інстанції допитані в якості свідків: ОСОБА_11 (рідна сестра відповідачки), яка пояснила, що відповідачка зловживає алкогольними напоями, з дитиною не спілкується; вважає, що дитині буде краще з батьком; ОСОБА_12 (товариш обох батьків), який пояснив, що малолітній ОСОБА_13 живе довгий час з батьком, який його забезпечує; мати не бачив давно, із сином вона не спілкується.

Судом першої інстанції також допитаний малолітній ОСОБА_3 в присутності психолога ОСОБА_14 (диплом про освіту, а.с.65) та представника служби у справах дітей виконавчого комітету Лубенської міської ради Полтавської області, який пояснив, що навчається у гімназії у 5-ому класі, проживає з батьком приблизно 5 років; в домі батька почувається добре, всі умови для нього батько створив; мати живе у його тітки (сестри матері); з мамою не бачиться, не спілкується по телефону; є бажання, щоб мама приділяла йому увагу, спілкувалася з ним.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що у матеріалах справи відсутні докази того, що відповідачка притягувалася до кримінальної чи адміністративної відповідальності у зв`язку із неналежним поводженням щодо сина, вчиняла будь-яке насильство стосовно нього чи за його присутності, постійно вживала алкогольні напої чи вела аморальний спосіб життя.

Суд акцентував увагу, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідачка, погоджуючись із позбавленням її батьківських прав, зазначає, що її спілкуванню та участі у житті та розвитку сина заважає той факт, що у неї немає достатніх фінансових ресурсів, роботи та місця постійного проживання. Проте, вона не заперечує той факт, що у разі виправлення ситуації хотіла б брати участь у вихованні сина та його забезпечувати на рівних умовах з батьком.

Крім того, під час судових засідань, за спостереженням суду, відповідачка намагалася спілкуватися із сином, який не відштовхував її та виявляв стриманий інтерес. Як було зазначено вище, під час опитування малолітнього ОСОБА_3 він повідомив суд про те, що йому не вистачає спілкування з матір`ю та він не проти, щоб вона брала активну участь у його житті.

Таким чином, суд дійшов висновку, що змінити поведінку матері (відповідачки) щодо свого сина в кращий бік можливо. Зміна поведінки матері по відношенню до свого малолітнього сина на краще, на переконання суду, сприятиме всебічному розвитку особистості, здатної примножувати матеріальні та духовні цінності суспільства.

Також суд вказував, що позивачем не доведено обставин, які б свідчили про те, що відповідачка не бажає спілкуватися із сином та брати участь у його вихованні, остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. Проте, судом встановлено наявність обставин, які свідчать про істотну обмеженість активної участі матері в житті сина, що спричинені суб`єктивними факторами такими як її не усвідомлення важливості бути присутньою у житті дитини не тільки матеріально, але і духовно (через спілкування, організацію спільних прогулянок та дозвілля, тощо), а також об`єктивними причинами (неможливість отримати постійну роботу для отримання постійного заробітку тощо).

Звертав увагу, що той факт, що на даний час ОСОБА_2 проживає окремо від дитини, не свідчить безумовно про те, що мати дитини не бажає брати участь у її утриманні та вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками.

Вказував, що позбавлення батьківських прав за встановлених судом обставин не буде ґрунтуватися на суттєвих і достатніх причинах у контексті прецедентної практики ЄСПЛ. Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер та є доказом у справі, який сконцентрований переважно на участі батька у житті сина. Виклад обставин, на підставі яких орган опіки прийшов до висновку про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав, не свідчить про те, що саме позбавлення батьківських прав буде відповідати найкращим інтересам дитини. Крім того, висновок органу опіки не розкриває взаємовідносини між сином на матір`ю (відповідачкою).

При цьому суд попередив ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків щодо виховання свого сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 ..

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, та, перевіряючи доводи апеляційної скарги, керується такими міркуваннями.

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (частина восьма статті 7 СК України).

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін (частина четверта статті 15 СК України).

Учасники сімейних правовідносин можуть мати особисті та майнові суб`єктивні сімейні обов`язки. Свої обов`язки учасники сімейних відносин здійснюють різними способами: здійснення активних дій; утримання від здійснення активних дій. Якщо невиконання особистих обов`язків учасників сімейних відносин у випадках, передбачених в законі, може припинятися або не зумовлювати відповідних наслідків, то невиконання сімейного обов`язку майнового характеру не допускається. Оскільки на відміну від особистих, майнові обов`язки можуть виконуватися незалежно від самого носія такого обов`язку за допомогою інших суб`єктів. Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування відповідних правових наслідків, що можуть визначатися в: нормах СК України; домовленості (договорі) сторін. Наслідки невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку можуть мати: особистий характер, коли негативний вплив відбувається на особисту сферу зобов`язаної особи; майновий характер, якщо такий вплив здійснюється на майнову сферу зобов`язаної особи (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 січня 2022 року в справі № 711/679/21 (провадження № 61-18434св21)).

Суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є: припинення правовідношення, а також його анулювання (частина друга статті 18 СК України).

Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини (стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року).

Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини (пункти 1-6 частини першої статті 164 СК України).

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України свідчить про те, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц (провадження № 61-12305св18)).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2019 року в справі № 631/2406/15-ц (провадження № 61-36905св18) зазначено, що:

«тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Як вбачається з матеріалів справи, під час судових засідань, за спостереженням суду, відповідачка намагалася спілкуватися із сином, який не відштовхував її та виявляв стриманий інтерес. Під час опитування малолітнього ОСОБА_3 він також повідомив суд першої інстанції про те, що йому не вистачає спілкування з матір`ю та він не проти, щоб вона брала активну участь у його житті.

Під час надання пояснень в суді першої інстанції ОСОБА_2 , погоджуючись із позбавленням її батьківських прав, зазначає, що її спілкуванню та участі у житті та розвитку сина заважає той факт, що у неї немає достатніх фінансових ресурсів, роботи та місця постійного проживання. Проте, вона не заперечує той факт, що у разі виправлення ситуації хотіла б брати участь у вихованні сина та його забезпечувати на рівних умовах з батьком.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено обставин, які б свідчили про те, що відповідачка не бажає спілкуватися із сином та брати участь у його вихованні, остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків з виховання дитини.

Доводи апеляційної скарги про перебування відповідачки постійно у стані алкогольного сп`яніння, невітання сина з днем народження не свідчать про ухилення ОСОБА_2 від виконання обов?язку щодо сина, визначеного СК України.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 квітня 2019 року в справі № 331/5427/17 (провадження № 61-12023св18) вказано, що

«відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати може бути позбавлена судом батьківських прав, якщо вона ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені умови, як кожну окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, тобто свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Цей захід впливу є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України), тому він підлягає застосуванню лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Хант проти України» вказав, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем рішення суду першої інстанції про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини.

Небажання дитини спілкуватися з одним із батьків, що призводить до зменшення чи повного припинення їх побачень, саме по собі не свідчить про ухилення матір`ю (батьком) від виконання батьківських обов`язків, так як ці обставини зумовлені не її (його) волею».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 травня 2020 року в справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) вказано, що:

«тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини.

Ухвалюючи рішення про позбавлення відповідача батьківських прав, суди попередніх інстанцій не врахували, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставинами цієї справи не доведено; належних та допустимих доказів ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обов`язків, які б могли бути законною підставою для позбавлення його батьківських прав відносно доньки, позивачем не надано. За обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, а також враховуючи те, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про наявність правових підстав для позбавлення його батьківських прав».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 листопада 2020 року в справі № 753/9433/17 (провадження № 61-3462св20) зазначено, що:

«ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Апеляційний суд, установивши відсутність винної поведінки та свідомого нехтування ОСОБА_2 своїми батьківськими обов`язками, беручи до уваги той факт, що батько дитини бажає продовжувати спілкуватися із сином, а також відсутність інших передбачених частиною першою статті 164 СК України підстав для позбавлення батьківських прав, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення первісного позову в даній справі.

Незацікавленість батька, який сплачує аліменти, в підготовці дитини до школи чи непідтримання ним захоплення дитиною співом та грою на фортепіано, необізнаність про стан здоров`я дитини не може бути підставою для позбавлення відповідача батьківських прав, а свідчить про відсутність емоційного зв`язку між членами родини, що може бути результатом відсутності сталого спілкування чи різних світоглядів.

Доводи касаційної скарги про те, що спілкування з батьком завдає психологічний дискомфорт дитині, відхиляються, оскільки матеріали справи свідчать, що емоційний стан дитини обумовлений не присутністю батька в її житті, а напруженими конфліктними стосунками між батьками, які використовують дитину для образ один одного, зневажають право сина на спокійне щасливе дитинство та гармонійний розвиток особистості. Особисті конфлікти між батьками не повинні порушувати інтереси дитини».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року в справі № 466/9380/17 (провадження № 61-2175св20) зазначено, що:

«позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Вирішуючи спір, належним чином дослідивши та давши оцінку наданим сторонами доказам, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що підстави, передбачені частиною першою статті 164 СК України для позбавлення відповідача батьківських прав, відсутні. Батько проти позбавлення батьківських прав заперечує, про що вказував у запереченні на позов, апеляційній скарзі, має намір на відновлення відносин з дочкою, а позбавлення батьківських прав необхідно розглядати як крайній захід, необхідність та пропорційність застосування якого за обставин цієї справи не доведено. Суд апеляційної інстанції правильно не погодився з висновком органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки він є недостатньо обґрунтованим та має рекомендаційний характер.

Посилання заявниці на те, що ОСОБА_3 впродовж дев`яти років проживає разом із матір`ю та вітчимом та не бачиться із відповідачем не є підставою для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивачка не довела.

Доводи касаційної скарги про неврахування апеляційним судом наявної заборгованості за аліментами суд не бере до уваги, оскільки наявність такої заборгованості не є підставою для позбавлення особи батьківських прав».

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21 (провадження № 61-8918сво23) вказано, що:

«тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає можливість зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

Подібні правові висновки щодо застосування відповідних норм СК України викладені у постановах Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц, від 23 січня 2020 року в справі № 755/3644/19 та від 23 червня 2021 року в справі № 953/17837/19».

При розгляді судом спорів, зокрема щодо позбавлення та поновлення батьківських прав, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (частина четверта статті 19 СК України).

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України).

Дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (стаття 171 СК України).

У частині другій статті 171 СК України закріплено випадки, коли думка дитини має бути вислухана обов`язково. До таких випадків належить: вирішення спору між батьками, іншими особами щодо її виховання (стаття 159 СК України); вирішення спору між батьками, іншими особами щодо її місця проживання (стаття 161 СК України); вирішення спору про позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України); вирішення спору про поновлення батьківських прав (стаття 169 СК України); вирішення спору щодо управління її майном (стаття 177 СК України) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2018 року в справі № 679/1413/14-ц (провадження № 61-10298св18)).

Зважаючи на вікову категорію малолітньої дитини, бесіду з останньою має проводити психолог, головним завданням якого є встановлення дійсного психоемоційного стану дитини, визначення інтересів дитини та отримання її думки. Коли суд бажає вислухати думку дитини та при цьому не травмувати психіку дитини і уникнути тиску на неї, суд доручає органам опіки та піклування провести невимушену бесіду з дитиною в домашніх або інших комфортних для неї умовах, та повідомити суд про результати цієї бесіди. Проте, суд має враховувати висловлену думку системно, з`ясовуючи належно фактичні обставини справи, досліджуючи та надаючи належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 липня 2019 року в справі № 185/6994/15-ц (провадження № 61-5606св19)).

Очевидно, що сімейні відносини мають «складний» характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини. Простої бездіяльності з боку батька (матері) недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав. Навіть якщо припустити, що саме бездіяльність батька (матері) призвела до розриву зв`язків між ним та його донькою, а не будь-яке ймовірне батьківське відчуження або психологічні маніпуляції над дитиною з боку її матері (батька), то ця обставина не є достатньою для позбавлення батька (матері) батьківських прав. Діти мають право на врахування їхньої думки і на те, щоб бути заслуханими з питань, що торкаються їх інтересів. Зокрема, в силу того, як із спливом часу діти стають більш зрілими і здатними сформулювати свою думку, суди повинні належним чином враховувати їх погляди і почуття, а також їх право на повагу до їхнього особистого життя. Водночас їх погляди необов`язково залишаються незмінними, і їх заперечення, яким слід надавати належного значення, необов`язково є достатніми для того, щоб превалювати над інтересами батьків, особливо щодо того, що стосується регулярного спілкування зі своєю дитиною. Вочевидь право дитини на висловлення своєї думки не потрібно тлумачити як фактичне надання дітям безумовного права вето без аналізу будь-яких інших факторів або без проведення оцінки для визначення їхніх найкращих інтересів (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 квітня 2024 року в справі № 553/449/20 (провадження № 61-2701св24)).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

У справі, що переглядається суд першої інстанції вірно встановив, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Самого тільки факту визнання позову про позбавлення батьківських прав, тверджень позивача щодо зловживання відповідачкою алкогольних напоїв та факт періодичних побачень матері з дитиною не достатньо, щоб підтвердити відсутність справжнього та належного інтересу відповідачки до власної малолітньої дитини.

Вказаний висновок узгоджується з висновками, викладеними у постанові ВС від 25.09.2024 у справі № 759/11903/23.

Проаналізувавши питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, наведені апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Враховуючи встановлене, конкретні обставини справи і характер спірних правовідносин, апеляційний суд вважає, що інші доводи апеляційної скарги не є істотними та такими, що потребують детального аналізу задля забезпечення вимог п.1 ст.6 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

В апеляційній скарзі відсутні посилання на нові істотні обставини та відповідні докази, з якими процесуальне законодавство пов`язує можливість скасування чи зміни судового рішення.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу адвокатки Кузьмич Наталії Олександрівни, представниці ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 01 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 24 лютого 2025 року.

Головуючий суддя О.А. Лобов

Судді: А.І.Дорош

В.М.Триголов