ПОСТАНОВА

Іменем України

06 лютого 2025 року м. Кропивницький

справа № 405/313/23

провадження № 22-ц/4809/231/25

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого судді Єгорової С. М., суддів: Карпенка О. Л., Мурашка С. І.,

секретар судового засідання Діманова Н. І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» Філії-Кіровоградське обласне управління Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 23 жовтня 2024 року у складі головуючого судді Андріянової С. М.

УСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог, відзиву на позов і ухвали суду першої інстанції.

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до АТ «Державний ощадний банк України» Філія Кіровоградське обласне управління АТ «Державний ощадний банк України», яким просила стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по орендній платі в розмірі 91 336 грн 92 коп, матеріальні збитки у розмірі 223061 грн 00 коп та здійснити розподіл судових витрат.

В обґрунтування позовних вимог вказано, що позивачка є власником нежитлового приміщення площею 75,2 кв.м., яке розміщено за адресою: АДРЕСА_1 , в нежитловому приміщенні будинку.

16 листопада 2015 року між ОСОБА_1 та АТ «Державний ощадний банк України» укладено договір оренди №2643.

Вартість нежитлового приміщення, відповідно до п.1.1 Договору оренди становить 414446 грн 00 коп.

Згідно п.1.2 Договору оренди, приміщення передається в оренду з метою розміщення ТВБВ №10010/0117 Кіровоградського обласного управління АТ «Ощадбанк».

Щомісячна орендна плата відповідно до п.4.1 Договору оренди становить 8760 грн. 00 коп., з обов`язковим вирахуванням податків та зборів. Орендна плата нараховується з дати підписання між сторонами договору Акту приймання-передачі приміщення і завершується датою його повернення орендодавцю по аналогічному акту.

Відповідно до п.13.1 Договору оренди, договір укладено строком на 10 років, і він діє з 16 листопада 2015 року до 16 листопада 2025 року.

Згідно Акту приймання передачі приміщення від 01 грудня 2015 року орендодавець передав, а орендар прийняв нежитлове приміщення, із задовільним станом.

До січня 2022 року включно, відповідач регулярно, своєчасно та сумлінно виконував свої обов`язки по оплаті орендної плати.

З лютого 2022 року відповідач став порушувати обов`язки щодо сплати орендної плати і за період лютий-вересень 2022 року заборгованість по сплаті орендної плати орендаря перед орендодавцем становить 91336 грн. 92 коп.

У зв`язку із рішенням відповідача закрити відділення №10010/0117 Кіровоградського обласного управління АТ «Ощадбанк», сторонами було узгоджено припинення дії договору.

15 вересня 2022 року було здійснено огляд орендованого приміщення представниками обох сторін договору, за участю судового експерта Маківського М. В. та складено акт №1 приймання-передачі, який лише 19 вересня 2022 року був підписаний орендарем. Того ж дня були передані ключі від приміщення.

26 жовтня 2022 року судовим експертом Маківським М. В. було складено висновок щодо технічного стану нежитлового приміщення, де вказано, що його стан незадовільний і вартість ремонтно-будівельних робіт по відновленню нежитлового вбудованого приміщення становить 215661 грн 00 коп.

У відповідності до вимог ст.ст.785, 779, 1166 ЦК України, орендар має відшкодувати орендодавцю збитки у вигляді вартості ремонтно-будівельних робіт у розмірі 215661 грн 00 коп., які позивачка вимушена буде здійснити для відновлення об`єкта оренди.

18 листопада 2022 року ОСОБА_1 направила відповідачу претензію щодо сплати заборгованості по орендній платі та збитків, проте відповіді на неї так і не отримала.

У зв`язку з викладеним звернулась до суду з даним позовом.

У відзиві на позов представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . Зазначив, що 16 листопада 2015 року між сторонами укладено договір нежитлового приміщення, з метою розміщення ТВБВ №10010/0117 Кіровоградського обласного управління АТ «Ощадбанк», строком на 10 років. Вказане приміщення передано Ощадбанку 01 грудня 2015 року, і в Акті зазначено, що стан приміщення є задовільним, засоби автоматичної пожежної сигналізації потребують незначного ремонту. Будь-яких ознак, за якими був визначений задовільний стан приміщення при передачі його в оренду в акті не вказано. Враховуючи право орендаря на проведення в орендованому приміщенні його реконструкції та переобладнання, перепланування, зміну комунікацій, фасаду, системи опалення, енергозбереження тощо за наявності письмового дозволу орендодавця, АТ «Ощадбанк» 21 березня 2016 року було отримано відповідний письмовий дозвіл орендодавця. Будь-яких зауважень та претензій, пов`язаних з проведеною реконструкцією та подальшим використанням реконструйованого приміщення, враховуючи право орендаря на здійснення перевірок користування приміщенням, від ОСОБА_1 на адресу банку не надходило.

У зв`язку із запланованим закриттям ТВБВ №10010/0117 Кіровоградського обласного управління АТ «Ощадбанк», яке розташоване в орендованому приміщенні в АДРЕСА_1 , листом від 01 лютого 2022 року банк надіслав орендодавцю пропозицію про розірвання Договору оренди з 01 квітня 2022 року, додавши проекти додаткової угоди та акту приймання передачі приміщення.

Електронним повідомленням від 25 березня 2022 року АТ «Ощадбанк» повідомило департамент ліцензування Національного банку України про зміни в діяльності відокремленого підрозділу ТВБВ №10010/0117, а саме про його закриття 09 квітня 2022 року. ТВБВ №10010/0117 припинило свою діяльність відповідно до наказу №258 від 18 березня 2022 року, з 09 квітня 2022 року.

08 березня 2022 року АТ «Ощадбанк» з посиланням на неможливість в повній мірі використовувати орендоване майно в умовах збройної агресії та воєнного стану, тобто через обставини за які банк не відповідає, запропонував ОСОБА_1 на період дії воєнного стану з дати його оголошення 24 лютого 2022 року встановити орендну плату в розмірі 2,00 грн на місяць.

Вказана пропозиція була погоджена позивачкою та додатковою угодою до Договору оренди, датованою 24 лютого 2022 року, на період дії воєнного стану починаючи з 24 лютого 2022 року сторони встановили орендну плату в розмірі 2,00 грн.

У зв`язку з чим, банк за лютий місяць 2022 року сплатив орендну плату в сумі 9 829 грн 82 коп. та за березень 2022 року 1 грн 61 коп., з урахуванням сплачених податків. ОСОБА_1 не заперечувала щодо розірвання договору і в листі від 08 квітня 2022 року зазначила про необхідність привести орендоване приміщення в належний стан, в якому воно було передано на момент підписання договору оренди.

11 квітня 2022 року відбулася зустріч представників сторін щодо підписання договору про розірвання договору оренди та акту приймання-передачі приміщення, проте того дня було складено лише Акт про відмову в підписанні акту приймання-передачі майна. Банк письмово повідомляв ОСОБА_1 , що в 2016 році банком за власні кошти був проведений капітальний ремонт приміщення, згідно з дозволом орендодавця від 21 березня 2016 року на ремонт, реконструкцію, зміну фасаду та перепланування приміщення. Та звернув увагу позивача на те, що на повернення приміщення в стан, який був до ремонту, здійсненого на підставі дозволу орендодавця, законні підстави відсутні. 16 червня 2022 року в черговий раз ОСОБА_1 відмовилась приймати приміщення та укладати нотаріально посвідчений договір про розірвання договору оренди нежитлового приміщення, про що було складено відповідний Акт. Свою відмову позивачка аргументувала тим, що вона не давала згоду на реконструкцію та переобладнання приміщення згідно п.7.2 Договору оренди, а договір є дійсним до 16 листопада 2025 року. 15 вересня 2022 року орендоване приміщення за актом приймання-передачі повернуто орендодавцю. Таким чином, враховуючи згоду сторін, викладену в письмових документах на припинення договору оренди, Договір оренди вважається припиненим з 01 квітня 2022 року. Враховуючи припинення орендних правовідносин за згодою сторін з 01 квітня 2022 року, невикористання та неможливість використання об`єкту оренди в якості відділення банку у зв`язку з виключенням 09 квітня 2022 року Національним банком України інформації про відділення АТ «Ощадбанк» за об`єктом оренди, а також протиправність відмови орендодавця в прийнятті приміщення з оренди 01 квітня 2022 року та підписані відповідного акту, на підставі ч.6 ст.762 ЦК України, у банку відсутній обов`язок зі сплати орендної плати за період квітень-вересень 2022 року (а.с.95-102 том 1).

Ухвалою Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 23 жовтня 2024 року закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» Філії-Кіровоградське обласне управління Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про стягнення орендної плати та збитків, на підставі п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України.

Закриваючи провадження у справі, суд дійшов висновку, що сторони на момент спірних правовідносин здійснювали господарську діяльність, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин є господарським, у зв`язку з чим, справа підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Мельничик Марина Григорівна, подала до апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій з підстав неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ставить питання про скасування ухвали Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 23 жовтня 2024 року і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що орендодавцем стороною договору є фізична особа ОСОБА_1 , яка є позивачкою у даній справі.

Судом в ухвалі безпідставно визначено статус позивачки ОСОБА_1 як фізичної особи підприємця (ФОП), з посиланням лише на її усні пояснення щодо ведення підприємницької діяльності з надання лікувальних послуг населенню. Доказів для таких тверджень суду матеріали справи не містять і не можуть містити, оскільки позивачка укладада договір оренди нерухомого майна як фізична особа. У матеріалах справи міститься копія свідоцтва про право власності на нерухоме майно, яке належить фізичній особі ОСОБА_1 .

Крім того згідно умов договору орендарем сплачувалась позивачці як фізичній особі орендна плата з відрахуванням податків.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін.

Зазначив, що суд першої інстанції належним чином обґрунтував свій висновок про закриття провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Вказав, що посилання позивачки в апеляційній скарзі на відсутність належних та допустимих доказів документів згідно яких ОСОБА_1 може здійснювати підприємницьку діяльність, спростовуються наявністю інформації про статус позивачки як суб`єкта підприємницької діяльності у загальнодоступному Єдиному державному реєстрі (а.с.93-95 том 2).

Позиція апеляційного суду.

Відповідно до ст. 367, 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Заслухавши пояснення представника позивача адвоката Мельничик М. Г., представника відповідача Солдатенка А. М., вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції у межах, передбачених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвала скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Мотиви, з яких виходить колегія суддів апеляційного суду.

Закриваючи провадження у справі, суд встановив, що ОСОБА_1 за договором оренди є фізичною особою, проте, як пояснила в судовому засіданні є ФОП, з надання лікувальних послуг населенню. Метою укладення договору для позивачки було отримання додаткового доходу від оренди нежитлового приміщення. Предметом спору у справі між сторонами є неналежне виконання відповідачем своїх обов`язків щодо сплати орендної плати за користування нежитловим приміщенням та стягнення збитків завданих демонтажем приміщення, яке використовувалося для здійснення господарської діяльності, відповідно до договору оренди від 16 листопада 2015 року.

У зв`язку з викладеним, суд дійшов висновку, що сторони на момент спірних правовідносин здійснювали господарську діяльність, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин є господарським, у зв`язку з чим, справа підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Апеляційний суд не погоджується з такими висновками суду першої інстанції враховуючи таке.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу (далі ГПК) України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

Критеріями належності справи до господарського судочинства, за загальними правилами, є одночасно суб`єктний склад учасників спору та характер спірних правовідносин. Таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Ознаками господарського спору є, зокрема, участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом (далі ЦК) України), Господарським кодексом України (далі ГК України), іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року в справі № 916/2791/16 (провадження № 12-141гс18) зроблено висновки про те, що спір є підвідомчим господарському суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, урегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського й цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі правової норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми права, що безпосередньо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суб`єктного складу такого спору, суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою (стаття 24 ЦК України).

Відповідно до статті 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. За правилами частин другої та четвертої цієї статті цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті.

Згідно зі статтею 26 ЦК України всі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.

Кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України).

Це право закріплено й у статті 50 ЦК України, відповідно до якої право на здійснення підприємницької діяльності, не забороненої законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Відповідно до статті 42 ГК України підприємництво це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність (частина перша статті 3 ГК України).

Отже, підприємець це юридичний статус фізичної особи, який засвідчує право цієї особи на заняття самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України, з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (стаття 179 ГК України).

Отже, однією з ознак господарського договору, що дозволяє відокремити його від інших видів договорів (у тому числі цивільних), є особливий суб`єктний склад. Зокрема, договір, у якому сторонами є суб`єкти господарювання (наприклад, юридична особа та громадянин, зареєстрований на час його укладення як підприємець), є господарським, відтак і зобов`язання, що з нього виникають, є господарськими.

Відповідно до статті 50 ЦК України фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.

Фізична особа-підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою (частина дев`ята статті 4 Закону України від 15 травня 2003 року № 755-IV «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань»).

Фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки підприємця. Правовий статус «фізична особа-підприємець» сам собою не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх.

Отже, наявність статусу підприємця не свідчить про те, що з моменту державної реєстрації ФОП така особа діє як підприємець у всіх правовідносинах.

Такий підхід Великої Палати Верховного Суду щодо співвідношення понять фізичної особи та ФОП і їх правового статусу є усталеним, що підтверджено, зокрема, у постановах від 20 вересня 2018 року в справі № 751/3840/15-ц (провадження № 14-280цс18); від 24 квітня 2018 року в справі № 303/5186/15-ц (провадження № 14-86цс18); від 15 травня 2019 року в справі № 904/10132/17 (провадження № 12-43гс19); від 21 вересня 2019 року в справі № 922/4239/16 (провадження № 12-102гс19); від 03 липня 2019 року в справі № 916/1261/18 (провадження № 12-37гс19; від 09 жовтня 2019 року в справі № 209/1721/14-ц (провадження № 14-418цс19); від 14 червня 2023 року в справі № 125/1216/20 (провадження № 14-25цс23) тощо.

Відповідно до статей 319 та 320 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, зокрема для здійснення підприємницької діяльності. Здавання в оренду власного нерухомого майна нежитлового призначення може здійснюватися фізичними особами як у межах підприємницької діяльності, так і поза нею.

Згідно до копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно, ОСОБА_1 є власником нежитлового приміщення, вбудованого приміщення магазину, за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 75,2 кв.м., з 31 жовтня 2014 року. (а.с. 7 том 1).

16 листопада 2015 року між фізичною особою ОСОБА_1 та ПАТ «Державний ощадний банк України, в особі начальника філії Кіровоградське обласне управління Кабова Ю.В. було укладено договір оренди, відповідно до якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нежитлове приміщення площею 75,2 м2, розміщене за адресою: АДРЕСА_1 , що є власністю орендодавця, вартість якого становить 414446 грн 00 коп. Приміщення передається в оренду з метою розміщення ТВБВ №10010/0117 Кіровоградського обласного управління АТ «Ощадбанк». Строк договору узгоджено сторонами на 10 років, із щомісячною орендною платою в розмірі 8760 грн., з обов`язковим відрахуванням податків та зборів. Договір посвідчений приватним нотаріусом Світловодського міського нотаріального округу, та зареєстрований в реєстрі за №2643 (а.с.8-10 том 1).

У цій справі позивачкою як власником нежитлового приміщення заявлено вимоги про стягнення орендної плати та збитків, які не пов`язані із здійсненням нею господарської діяльності. Між сторонами спору за вказаними вимогами не існує правовідносин, які притаманні господарській діяльності, господарським правовідносинам.

Договір оренди від 16 листопада 2015 року, укладений між орендодавцем фізичною особою ОСОБА_1 та орендарем ПАТ «Державний ощадний банк України, в особі начальника філії Кіровоградське обласне управління Кабова Ю.В.

Сама по собі наявність у ОСОБА_1 статусу підприємця не може свідчити про те, що з моменту її державної реєстрації як ФОП вона діє в такому статусі в усіх правовідносинах, зокрема й правовідносинах, які є предметом розгляду даної справи.

Апеляційний суд вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що справа підлягає розгляду в порядку господарського судочинства лише тому, що ОСОБА_1 має статус ФОП.

За таких обставин, ухвала Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 23 жовтня 2024 року підлягає скасуванню із направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Згідно п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

При подачі апеляційної скарги позивачкою сплачено судовий збір у розмірі 536, 80 грн, однак розподіл судових витрат апеляційним судом не здійснюється, з огляду на те, що дане судове рішення апеляційної інстанції не є остаточним вирішенням справи по суті.

Колегією суддів враховано правову позицію Об`єднаної палати Верховного Суду, викладену у постанові від 18 травня 2020 року у справі № 530/1731/16ц, за якою розподіл судових витрат здійснюється по закінченню розгляду справи з врахуванням оскарження процесуальних ухвал.

Керуючись ст. 367, 368, 371, 374, 379, 381-384, 389, 390 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Мельничик Марина Григорівна, задовольнити.

Ухвалу Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 23 жовтня 2024 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 12.02.2025.

Головуючий С. М. Єгорова

Судді О. Л. Карпенко

С. І. Мурашко