ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/263/25Головуючий по 1 інстанції
Справа №705/2342/21 Категорія: 304020000 Годік Л.С.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2025 року

м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л., Гончар Н.І.,

секретар: Любченко Т.М.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

третя особа приватний нотаріус Уманського міського нотаріального округу Карайкоза Ганна Ігорівна,

особа, яка подає апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 06 грудня 2024 року (у складі судді Годік Л.С.) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Уманського міського нотаріального округу Карайкоза Ганна Ігорівна, про законність договору,

в с т а н о в и в :

В червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про законність договору.

В обґрунтування позову зазначав, що відповідно до договору дарування від 27.05.1994 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 належить частина будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Цей договір передбачає певну свободу дій сторін, але не безмежну, і їх дії повинні відповідати нормам цивільного права щодо обов`язковості контролю з боку співвласників в забезпеченні договірних зобов`язань, правомірності дій. Але ОСОБА_2 вчинила односторонній правочин і передала за договором дарування від 29.08.2017 свою частку ОСОБА_3 на підставі недостовірних відомостей. Приховала, що її частина перебуває в спільній частковій власності і не поділена в натурі, а спільне майно знаходиться в судовому спорі. Для оформлення прийнята фіктивна земельна ділянка, недоліки єдиної кухні і іншого простору не заявлено, як і про самочинне перепланування. В зв`язку з цим виникає необхідність визначення законності договору і його правових наслідків з витребуванням від відповідача додаткових доказів і проведення експертизи.

Просить суд визнати договір дарування від 29.08.2017 незаконним та таким, що укладений на підставі неправдивих відомостей. Нотаріальне посвідчення вчинене на тексті договору дарування від 29.08.2017 не відповідає юридичній природі договору і загальним вимогам закону.

Заочним рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 06.12.2024 відмовлено у задоволенні позову.

Прийняте рішення суд мотивував тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів щодо порушення його прав, свобод чи законних інтересів при розпорядженні ОСОБА_2 своєю часткою майна, що належало їй на підставі договору дарування від 27.05.1994 та земельною ділянкою.

Не погоджуючись з таким рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить заочне рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 06.12.2024 скасувати.

Скарга мотивована тим, що судом порушені норми процесуального і матеріального права, а заочне рішення завершилось без жодних результатів. Також зазначає, що суддя не забезпечила явку відповідача ОСОБА_2 та звільнила інших учасників від доказування. Просить судовий збір стягнути з відповідача.

Відзив на апеляційну скаргу до Черкаського апеляційного суду не надходив.

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

За змістом ст. ст. 15 та 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, який встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч. 2 ст. 5 ЦПК України).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просив визнати договір дарування від 29.08.2017, укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про дарування частки житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 незаконним та таким, що укладений на підставі неправдивих відомостей.

Відповідно до ст. 627, ч. 1 ст. 638 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно з ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

З матеріалів справи вбачається, що за договором дарування від 27.05.1994 ОСОБА_4 подарувала, а ОСОБА_2 та ОСОБА_1 прийняли в дар кожен в рівних частках належну ОСОБА_4 1/3 частину будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться в АДРЕСА_2 (а.с. 3).

Обґрунтовуючи свої вимоги, ОСОБА_1 вказує на те, що згідно договору дарування від 29.08.2017 ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 свою частку будинку на підставі недостовірних відомостей, оскільки приховала, що її частка перебуває в спільній частковій власності і не поділена в натурі.

Однак, матеріали справи не містять зазначеного договору.

Разом з тим, з викладеного вище вбачається, що ОСОБА_1 не є стороною оспорюваного договору дарування, а отже не має ні прав, ні обов`язків по даному договору.

Крім того, ОСОБА_1 ні в позовній заяві, ні в апеляційній скарзі не наводить доводів, яким саме чином порушені його права та інтереси, що вірно було встановлено судом першої інстанції.

Апеляційний суд враховує, що подання доказів визначено ст. 83 ЦПК України. Так сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Зокрема, позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано, причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. При цьому, копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи.

Проте, звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 не зазначав про неможливість отримання будь-яких доказів, не заявляв жодних клопотань про їх витребування у відповідності до вимог ст. 84 ЦПК України, яка регламентує витребування доказів.

Тому висновок суду першої інстанції, що позивачем не надано суду договір дарування від 29.08.2017 в якості доказу для дослідження на предмет його відповідності або невідповідності вимогам цивільного законодавства, колегія суддів вважає вірним.

Апеляційний суд відхиляє твердження скаржника про те, що суддя не забезпечила явку відповідача, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, судом було направлено копію позовної заяви та повідомлення про призначення справи до розгляду на 06.12.2024 об 11 год. 00 хв. Крім того, в матеріалах справи наявні рекомендовані повідомлення про вручення пощтового відправлення ОСОБА_2 .

Також в апеляційній скарзі зазначено, що суд звільнив інших учасників від доказування. Колегія суддів не погоджується з даним доводом, з огляду на наступне.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).

За ч. ч. 1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Згідно з нормами ч. 1 та ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У ч. 1 с. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач не довів належними та допустимими доказами існування в нього прав чи законних інтересів, які були б порушені відповідачем при розпорядженні своєю часткою майна, що належала їй на підставі договору дарування від 27.05.1994, зокрема, у спосіб визначений ОСОБА_1 .

Щодо вимоги ОСОБА_1 про стягнення судового збору з відповідача, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки позивач ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги і колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні його апеляційної скарги і залишення без змін рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги компенсується за рахунок держави. Докази наявності інших судових витрат, понесених сторонами, у матеріалах справи відсутні, тому відсутні підстави для їх стягнення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, підстави для скасування або зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 06 грудня 2024 року у даній справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених Цивільним процесуальним кодексом України.

Судді Ю.В. Сіренко

Т.Л. Фетісова

Н.І. Гончар