Справа № 134/1586/24
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

12 лютого 2025 року селище Крижопіль

Крижопільський районний суд Вінницької області

в складі: головуючої судді Швець Л.В.,

при секретарі судового засідання Томашенко О.М.,

за участю: представника позивача адвоката Лукавського І.А.,

представника відповідача адвоката Панасюка В.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в загальному позовному провадженні в залі суду селища Крижопіль цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Крижопільської селищної ради про визнання права на спадщину за заповітом,

встановив:

Позивач ОСОБА_1 , в інтересах та від мені якої діє адвокат Лукавський І.А., звернувся до суду із позовом про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на домоволодіння із належними до нього господарськими будівлями та спорудами, розташованими у АДРЕСА_1 .

Свої вимоги мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Тернівка Тульчинського (колишнього Крижопільського) району помер його сусід, ОСОБА_2 . За кілька років до своєї смерті останній захворів і потребував догляду. Оскільки його сім`я перебувала у добрих відносинах з ним, то він із дружиною доглядали за ним, допомагали по господарству, прали одяг, готували їжу. Оскільки родичів у ОСОБА_2 не було, то він склав заповіт на нього. Після смерті ОСОБА_2 залишився житловий будинок по АДРЕСА_1 . Спадщину після смерті позивач прийняв, вступивши у володіння спадковим майном: доглядає житловий будинок і обробляє земельну ділянку, здійснює поточний ремонт будинку. Даний будинок відносився до категорії робітничих дворів, головою і єдиним членом якого являється ОСОБА_2 . Однак за життя останній не оформив своє право власності на житловий будинок та не отримав правовстановлюючого документа на будинок. Відсутність оригіналу такого документа стало причиною неможливості оформлення його спадкових прав на житловий будинок в нотаріальній конторі, про що ним було отримано роз`яснення нотаріусом. Крім того, не має можливості довести факт вступу у володіння житловим будинком після смерті ОСОБА_2 , який може бути підтверджений свідками в судовому засіданні. Тому змушений звернутися до суду, оскільки позасудове врегулювання даного питання не можливо.

Ухвалою суду від 04 вересня 2024 року відкрито провадження у справі за даним позовом, призначено підготовче засідання, надано відповідачу строк для подання відзиву на позов.

Ухвалою суду від 01.10.2024 року було витребувано із Крижопільської державної нотаріальної контори відомості про заведення спадкової справи на майно, після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2

04 жовтня 2024 року надійшла відповідь з Крижопільської державної нотаріальної контори із Інформаційною довідкою зі спадкового реєстру.

10.12.2024 року на адресу суду надійшла відповідь з Державного нотаріального архіву Вінницької області.

Ухвалою суду від 13 січня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовільнити з підстав наведених у позовній заяві, вказавши, що інших спадкоємців після смерті ОСОБА_2 , які би мали право на обов`язкову частку у спадковому майні не має, єдиним спадкоємцем за заповітом є позивач. ОСОБА_2 склав заповіт на позивача у вдячність за те, що він з дружиною його доглядали. Позивач прийняв спадщину шляхом вступу у спадщину, а саме: доглядав будинок, обробляв город. До нотаріуса не звертався за оформленням спадщини.

Представник відповідача в судовому засіданні щодо заявлених вимог покладається на розсуд суду.

Суд, дослідивши та оцінивши докази у справі, встановив наступні фактичні обставини та зміст спірних правовідносин.

Так, судом встановлено, що відповідно до відомостей, які містяться в свідоцтві про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 12 травня 2003 року ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_2 в с. Тернівка Крижопільського (нині Тульчинського) району Вінницької області.

За життя ОСОБА_2 склав заповіт 20.02.1999 року в с. Тернівка Крижопільського (нині Тульчинського) району Вінницької області, в якому все своє майно заповів ОСОБА_1 .

Відповідно до довідки, яка видана спеціалістом Тернівського старостинського округу Крижопільської селищної ради Тульчинського району Вінницької області, згідно з записами погосподарської книги № 10, особовий рахунок № НОМЕР_2 , за 1991-1995 роки, житловий будинок АДРЕСА_1 відноситься до суспільної групи робітничих дворів, голова двору ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Як вбачається з наявної в матеріалах справи копії технічного паспорту, виготовленого на замовлення позивача ОСОБА_1 ФОП « ОСОБА_3 » 20.06.2024 року за результатами технічної інвентаризації житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 - загальна площа будинку 50,4 кв. м, житлова площа 38.5 кв. м, до складу входять: житловий будинок «А», прибудова «а», вх. майданчик «а1», погріб «А/п», сарай «Б», огорожа 1-3.

ФОП « ОСОБА_4 » надав ОСОБА_1 висновок від 04 липня 2024 року № 53/24 про оцінку вартості житлового будинку з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 , яка складає 81520,00 гривень.

Згідно із Інформаційної довідки зі Спадкового майна № 78584363 від 02.10.2024 року та відповіді із Державного нотаріального архіву Вінницької області, вбачається, що спадкова справа до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 не заводилася.

Приватним нотаріусом Тульчинського районного нотаріального округу Питель М.С. відмовлено ОСОБА_1 у видачі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкове майно, яке залишилось після смерті ОСОБА_2 , у зв`язку із відсутністю правовстановлюючого документа на житловий будинок.

З огляду на викладене, виник спір про право на спадкове майно та за вказаних обставин позивач не може отримати свідоцтво про право на спадщину за законом в іншому (позасудовому) порядку.

До правовідносин, що виникли між сторонами, суд вважає за необхідне застосувати такі норми права.

Згідно з пунктами 4 та 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року, положення зазначеного Кодексу застосовується до тих прав і обов`язків, що виникли до набрання чинності Кодексом або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої цього Кодексу «Спадкове право» застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Відповідно до роз`яснень, викладених в пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7, відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.

Відповідно до статті 524 ЦК УРСР спадкування здійснюється за законом і за заповітом.

Кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом (частина перша статті534 ЦК УРСР).

Відповідно до статей 548, 549 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Таким чином, Цивільний кодекс УРСР 1963 року передбачав фактичне прийняття спадщини та спадщина вважалася прийнятою, якщо спадкоємець фактично вступив в управління чи володіння спадковим майном. Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, слід мати на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо. Фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась.

Аналіз вказаних норм та судової практики дає підстави вважати, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути зокрема різні дії спадкоємця по управлінню, користуванням спадковим майном, підтримання його в належному стані.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в Постанові «Про практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» №5 від 31.03.1995 року(з відповідними змінами, які діяли на час виникнення даних правовідносин), заява про встановлення факту прийняття спадщини та місця її відкриття може бути розглянута судом, якщо орган, який вчиняє нотаріальні дії, не вправі видати заявникові свідоцтво про право на спадщину через відсутність або недостатність документів, що необхідні для підтвердження в нотаріальному порядку факту вступу в управління або володіння спадковим майном.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо.

Аналогічна позиція викладена у п. 9 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13.

Так, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, факту прийняття спадщини.

В ході судового розгляду встановлено, а саме: показами свідків: - ОСОБА_5 , яка була сусідкою для ОСОБА_2 , та суду дала такі покази: коли ОСОБА_2 залишився сам, оскільки його дружина померла, а дітей у них не було, то обходила його сім`я ОСОБА_6 , які теж були його сусідами. Вони взяли його жити до себе, допомагали йому, а його город обробляли, доглядали за будинком. А коли ОСОБА_2 помер, то так і продовжували садити город та доглядати за будинком до тепер.

- ОСОБА_7 , яка для позивача є донькою, суду дала такі покази ОСОБА_2 пам`ятає; коли померла його дружина, батьки останньому допомагали по господарству, обробляли город. Потім, десь може через рік, батьки ОСОБА_2 взяли до себе жити, обходили його, готували їжу, прали одяг. А город і хату, яка належала останньому обробляли та доглядали. Після смерті ОСОБА_2 так і продовжують і на даний час обробляти город, доглядати за будинком. В тому будинку так і ніхто не живе. Батьки підтримують його, роблячи поточні ремонти.

Аналізуючи викладені докази в їх сукупності, враховуючи встановлені обставини справи, суд дійшов висновку про доведення в судовому засіданні того факту, що ОСОБА_1 протягом шести місяців після смерті ОСОБА_2 фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, відтак в силу вимог статей 548, 549 ЦК УРСР прийняв спадщину після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права.

Так, у відповідності до законодавства, діючого до прийняття 15.04.1991 року Закону України «Про власність», право власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права.

У листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» зазначається, що за змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Додатками №32 та №33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.

Спеціальним нормативним актом, який визначав порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах, були Вказівки по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13.04.1979 № 112/5 (далі - Вказівки № 112/5), а згодом Вказівки по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені Центральним статистичним управлінням СРСР 12.05.1985 № 5-24/26 (далі - Вказівки № 5-24/26), та Вказівки по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені постановою Державного комітету статистики СРСР від 25.05.1990 року № 69 (далі - Вказівки № 69), які були замінені Інструкцією з ведення погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджених наказом Міністерства статистики України від 22.02.1995 № 48. Згідно із зазначеними Вказівками суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 04.11.2021 року в справі № 452/888/19 (номер провадження 61-5247св20) зазначено, що: «відповідно до статті 563 ЦК Української РСР в разі смерті члена колгоспного двору спадкоємство в майні двору не відкривається. Якщо після смерті члена колгоспного двору інших членів двору не залишається, до майна двору застосовуються правила цього розділу. Особисте майно членів колгоспного двору після їх смерті переходить до спадкоємців на загальних підставах. Правила цієї статті застосовуються також при спадкоємстві майна в господарстві громадян, які займаються індивідуальною трудовою діяльністю в сільському господарстві. Згідно зі змістом Вказівок № 112/5 та № 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Відповідно до абзацу 2 пункту 20 Вказівок № 112/5 виключенням із загального порядку були лише господарства, в яких проживали працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять голови господарства, відносилися до господарств колгоспників. Отже, застосування судами норм статей 120, 123 ЦК Української РСР без належного з`ясування питання про правильність віднесення будинку до суспільної групи господарств - колгоспний двір є помилковим».

Оскільки спірний житловий будинок відносився до суспільної групи робочих дворів, тому положення статей 120, 123 ЦК УРСР застосуванню не підлягають, оскільки майнові правовідносини господарства робітника були врегульовані загальними нормами цивільного, земельного та сімейного права. Він не мав статусу колгоспного двору, а тому немає підстав застосування до правовідносин у цій справі норм ЦК УРСР1963 року, у тому числі за аналогією закону.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У відповідності до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Установлено, що ОСОБА_2 був головою робочого двору за адресою: АДРЕСА_1 , який не втратив право на майно двору станом на 15.04.1991, згідно з діючим на той час законодавством, вважався власником цього житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами. Свідоцтво про право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами ОСОБА_2 за життя не встиг отримати.

Відсутність у спадкодавця ОСОБА_2 правовстановлюючого документу на спадкове майно не позбавляє спадкоємця права на спадщину, а згідно зі ст.16 ЦК України способом захисту свого права є, зокрема, визнання права.

Оскільки відсутні інші спадкоємці, які б могли претендували на спадщину, то Крижопільська селищна рада є належним відповідачем у справі.

Обраний позивачем спосіб захисту права - визнання права є ефективним, право позивача підлягає захисту, оскільки іншого порядку визнання права в даному випадку не існує. Оформити спадщину у нотаріуса позивач позбавлений можливості, оскільки не може надати нотаріусу оригінал свідоцтва про право власності на вказаний будинок, що належав ОСОБА_2 .

Отже існує спір про право і права та інтереси позивача порушуються, з незалежних від нього причин, а тому підлягає судовому захисту.

За таких обставин суд бере до уваги те, що позивач ОСОБА_1 прийняв у встановленому законом порядку спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 . Судом встановлено, що ОСОБА_2 на законних підставах належав будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 , який за життя не оформив правовстановлюючі документи на будинок. Інших спадкоємців, після смерті ОСОБА_2 , в тому числі тих, що мають обов`язкову частку на майно останнього не встановлено під час судового розгляду. У зв`язку з відмовою нотаріуса позивач не може оформити право на спадщину на вказане майно, тому суд дійшов висновку, що права позивача підлягають захисту шляхом визнання за ним в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 права на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Розподіляючи судові витрати у виді судового збору, суд керується частиною дев`ятою статті 141 та статтею 2 ЦПК України та враховує, що у даному випадку спір виник не внаслідок винних дій відповідача, який не вчиняв жодний дій, які б порушували право позивача на реалізацію його спадкових прав. Тому, керуючись такими засадами цивільного судочинства як справедливість та верховенство права, суд покладає судові витрати на позивача незалежно від результатів вирішення спору та підстав для їх стягнення з відповідача не вбачає.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 2, 4, 12, 13, 76-78, 83, 258-268, 273, 280-286, 352-355 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Встановити факт прийняття спадщини ОСОБА_1 , після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом вступу у володіння спадковим майном.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_3 , право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на житловий будинок садибного типу № 25 з господарськими будівлями (загальною площею 50,4 кв. м., житловою площею 38,5 кв. м., до складу якого входить: житловий будинок «А», прибудова «а», сарай «Б», погріб - «А/п», огорожа «1-3») по АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Вінницького апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Крижопільська селищна рада, юридична адреса: вул. Героїв України, 59, селище Крижопіль Тульчинський район Вінницька область, .

Повний текст рішення складено 19 лютого 2025 року.

Суддя