Номер провадження: 22-ц/813/1739/25
Головуючий у першій інстанції Федчишена Т. Ю.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.02.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів колегії: Громіка Р.Д., Дришлюка А.І.,

при секретарі: Узун Н.Д.,

за участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

переглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 14 червня 2024 року про відмову у забезпеченні доказів по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором оренди та компенсації комунальних платежів, -

В С Т А Н О В И В:

07 вересня 2021 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором оренди та компенсації комунальних платежів.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2021 року відкрито провадження в даній справі.

07 червня 2024 року відповідачка ОСОБА_1 в порядку ст. 116 ЦПК України подала до суду заяву про забезпечення доказів, в якій просила витребувати у ОСОБА_2 , оглянути та зберігати в матеріалах цивільної справи №522/17155/21 до набрання чинності рішенням суду доказ, а саме оригінал довідки з банківського рахунку позивача за період з 31.10.2019 по 14.07.2021, з якого позивачем зроблено копію, завірену нею особистим підписом, що є в додатку до позовної заяви про стягнення заборгованості за договором оренди та компенсації комунальних платежів.

Заява обґрунтована тим, що підставою для розрахунку заборгованості за комунальні послуги у розмірі 23 217 грн, та наявність заборгованості за орендну плату за найм житла у розмірі 76 060 грн, згідно позовної заяви, є довідка з банківського рахунку останньої за період з 31.10.2019 по 14.07.2021 на трьох аркушах, копія якої завірена особистим підписом позивача та додана нею до позовної заяви у додатках.

Також вказано, що в копії зазначеної довідки відсутні щонайменше її перекази на рахунок НОМЕР_1 , який належить позивачу, коштів по 10 000 грн в дати 27.11.2019 та 30.12.2019.

ОСОБА_3 згідно витягу з її банківського рахунку перерахувала на карту позивача 27.02.2020 кошти у розмірі 10 000 грн та 27.08.2020 кошти у розмірі 5 000 грн. Проте, інформація про указані перекази у довідці, наданій позивачкою, відсутня.

Крім того вказано, що у довідці відсутня нумерація сторінок та підпис працівника банку, також відсутній ідентифікаційний номер за наявності якого будь-яка особа може безпосередньо на сайті банку переглянути зазначену довідку.

Тому відповідачка вважає, що в копію довідки з банківського рахунку позивачки, надану нею як єдиний письмовий доказ, були внесені зміни, тому вона ставить під сумнів відповідність поданої позивачкою до суду копії довідки її оригіналу, у зв`язку з чим звернулася до суду із даною заявою. Вважає, що лише наявність оригіналу довідки у матеріалах справи відразу спростує правову позицію позивачки.

У судовому засіданні ОСОБА_1 підтримала заяву про забезпечення доказів та просила її задовольнити.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 14 червня 2024 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення доказів відмовлено.

Не погодившись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 14 червня 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити її заяву про забезпечення доказів, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, ОСОБА_1 , яка підтримала доводи апеляційної скарги й просила її задовольнити, та ОСОБА_2 , яка заперечувала щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, за наступних підстав.

У статті 2 ЦПК України вказано, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 116 ЦПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи або особи, яка може набути статусу позивача, має забезпечити докази, якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим.

Способами забезпечення судом доказів є допит свідків, призначення експертизи, витребування та (або) огляд доказів, у тому числі за їх місцезнаходженням, заборона вчиняти певні дії щодо доказів та зобов`язання вчинити певні дії щодо доказів. У необхідних випадках судом можуть бути застосовані інші способи забезпечення доказів, визначені судом.

У заяві про забезпечення доказів повинні бути вказані докази, забезпечення яких є необхідним, а також обставини, для доказування яких вони необхідні, а також обґрунтування необхідності забезпечення таких доказів (ч. ч. 4-5 ст. 117 ЦПК України).

У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01.04.2020 у справі №367/6751/18-ц (провадження №61-23322св19) викладено наступну правову позицію: «Суд за заявою учасника справи або особи, яка може набути статусу позивача, має забезпечити докази, якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим (частина перша статті 116 ЦПК України). Процесуальний механізм забезпечення доказів, зокрема шляхом їх витребування, призначений для того, щоб отримати/зберегти ті докази, щодо яких існують достатні підстави вважати, що з часом їх може бути безповоротно втрачено. Забезпечення доказів - це не тільки спосіб здобути докази, які стосуються предмету доказування і мають значення/потрібні для вирішення справи, але насамперед спосіб одночасно запобігти їх ймовірній втраті у майбутньому. Щодо останнього, то ризик такої втрати повинен ґрунтуватися на об`єктивних фактах і тільки в сукупності усіх наведених умов суд може вжити заходів для забезпечення доказів. Разом з цим, згідно зі статтею 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом».

Таку ж правову позицію щодо вирішення судами питання про забезпечення доказів висловила Велика Палата Верховного Суду у постанові 11 березня 2020 року у справі №9901/608/19, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №9901/845/18.

Суд при вирішенні питання про забезпечення доказів має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення доказів; забезпечення збалансованості прав та інтересів сторін; наявності взаємозв`язку між забезпеченням доказів, витребуванням певної інформації, і предмету позовних вимог, а також запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб учасників даного судового процесу, а також те, що є наявні підстави вважати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим. Ці обставини суд вважає істотними і необхідними для забезпечення доказів.

Метою такого процесуального механізму, як забезпечення доказів, є допомога особам, котрі беруть участь у справі, одержати для подання до суду докази, отримання яких у майбутньому може стати неможливим або ускладненим. Забезпечення доказів спрямоване на недопущення їх знищення чи втрати. При цьому, такі докази мають існувати на момент подання заяви про забезпечення доказів, і особа, яка подає відповідну заяву, повинна вказати на обставини, що можуть свідчити про те, що в майбутньому певний доказ може бути втрачений, або його стане складніше подати.

Отже, процесуальним порядком та механізмом забезпечення доказів передбачено, що суд, розглядаючи заяву про забезпечення доказів, має з урахуванням обґрунтування необхідності забезпечення доказів пересвідчитися, зокрема, в тому, що зволікання з цим питанням поставить під загрозу можливість подання доказів у майбутньому (вони можуть бути знищені, пошкоджені, втратити свою доказову цінність тощо).

Аналіз вищезазначених норм права, що регулюють порядок вирішення вказаного питання, дає можливість зробити висновок про те, що задовольняючи заяву про забезпечення доказів, суд має пересвідчитися в тому, що у особи, яка бере участь у справі є складнощі в отриманні документів, тобто об`єктивної неможливості одержання та подання доказового матеріалу до суду особисто, через обставини, які перешкоджають такому поданню. Ці складнощі можуть мати юридичний та фактичний характер. Складнощі юридичного характеру полягають в тому, що на заваді одержанню та поданню доказу є норма закону забороняючого характеру, яка обмежує доступ особи до потрібної доказової інформації. Фактичні складнощі в одержанні доказів мають місце, коли, незважаючи на вжиті особою заходи, потрібний їй доказ одержати не вдалося.

В заяві про забезпечення доказів ОСОБА_1 просила суд витребувати у ОСОБА_2 , оглянути та зберігати в матеріалах цивільної справи №522/17155/21 до набрання чинності рішенням суду доказ, а саме оригінал довідки з банківського рахунку позивача за період з 31.10.2019 по 14.07.2021, з якого позивачкою зроблено копію, завірену нею особистим підписом, що є в додатку до позовної заяви про стягнення заборгованості за договором оренди та компенсації комунальних платежів.

Заява обґрунтована тим, що підставою для розрахунку заборгованості за комунальні послуги у розмірі 23 217 грн, та наявність заборгованості за орендну плату за найм житла у розмірі 76 060 грн, згідно позовної заяви, є довідка з банківського рахунку останньої за період з 31.10.2019 по 14.07.2021 на трьох аркушах, копія якої завірена особистим підписом позивача та додана нею до позовної заяви у додатках. Також вказано, що в копії зазначеної довідки відсутні щонайменше її перекази на рахунок НОМЕР_1 , який належить позивачу, коштів по 10 000 грн в дати 27.11.2019 та 30.12.2019.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення доказів суд першої інстанції вказав, що така заява не відповідає критеріям, визначеним в ч. 1 ст. 116 ЦПК України, а саме не містить обґрунтувань та доказів на підтвердження наявності реальних ризиків чи загроз того, що доказ, про забезпечення якого порушує питання заявник, може бути втрачений або його збирання або подання стане згодом неможливим чи утрудненим.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується із таким висновком суду першої інстанції та вважає його законного й обґрунтованим.

ОСОБА_1 не обґрунтувала наявність підстав, визначених ч. 1 ст. 116 ЦПК України, а підставою звернення з такою заявою вказала про наявність в неї сумнівів у відповідності поданої ОСОБА_2 копії довідки її оригіналу, що не є підставою для забезпечення доказів у розумінні ст. 116 ЦПК України.

Апеляційний суд також зазначає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ст. 12 ЦПК України).

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази (ст. 229 ЦПК України).

У пунктах 59 та 60 постанови Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі №291/1352/20 (провадження №61-11047св23) суд виходив з наступного: «Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що вона має сумнівів у відповідності поданої ОСОБА_2 копії довідки (електронної копії) її оригіналу, в таку копію внесено зміни, вона має ознаки підробки, однак апеляційний суд зазначає, що згідно положень чинного законодавства лише на суд покладено обов`язок досліджувати наявні в справі доказів, надавати їм оцінку, мотивувати відхилення або врахування кожного доказу.

Так, в разі якщо суд дійде висновку про недоведеність вимог позивача, про надання неналежних, недопустимих чи недостатніх доказів, це буде підставою для відмови в задоволенні позовних вимог, у зв`язку з їх недоведеністю. Апеляційний суд не втручається в процесуальну діяльність суду першої інстанції.

Слід також зазначити, що прецедентна практика Європейського Суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Правосуддя має бути швидким. Тривала невиправдана затримка процесу практично рівнозначна відмові в правосудді (Рішення Суду у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

Право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях. Відтак в кожному випадку заявник при зверненні до суду повинен дотримуватися норм процесуального законодавства.

Крім того, ОСОБА_2 надала до суду апеляційної інстанції оригінали довідок з банківського рахунку за період з 01.12.2020 по 12.07.2021.

Таким чином, встановивши, що заява ОСОБА_1 про забезпечення доказів не відповідає критеріям, визначеним в ч. 1 ст. 116 ЦПК України, а саме не містить обґрунтувань та доказів на підтвердження наявності реальних ризиків чи загроз того, що доказ, про забезпечення якого порушує питання заявник, може бути втрачений або його збирання або подання стане згодом неможливим чи утрудненим, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні заяви.

Доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права, зводяться до непогодження із висновком суду першої інстанції та тлумаченні норм чинного законодавства на власний розсуд.

З урахуванням викладеного, оскільки законних підстав для скасування ухвали суду першої інстанції немає, тому у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 14 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено: 17 лютого 2025 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

А.І. Дришлюк