провадження № 22-ц/824/3033/2025
головуючий у суді І інстанції Пінкевич Н.С.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Лащевської Д.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 вересня 2024 року та на додаткове рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення 3% річних та інфляційних втрат,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2023 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися із позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

Свої вимоги мотивували тим, що між ОСОБА_2 та відповідачем укладений попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна. У погоджений строк основний договір не був укладений у строк до 15 вересня 2019 року. У подальшому тривали судові спори щодо стягнення сплачених за договором коштів, оскільки відповідач ухилявся від повернення авансового платежу. Остаточна сума визначена постановою Київського апеляційного суду у справі № 369/9248/20 від 31 січня 2023 року.

Вказували, що у добровільному порядку відповідач їх порушене право не усував, тому має сплатити на підставі ст. 625 ЦК України за період з 17 вересня 2019 року по 3 листопада 2023 року 3% річних та інфляційні втрати.

З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, позивачі просили стягнути з відповідача: на користь ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 73 424,50 грн, з яких 15 154,66 грн 3% річних та 58 269,84 грн інфляційні втрати, а також стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість у розмірі 128 160,32 грн, з яких 26 452,01 грн та 101 708,31 грн інфляційні втрати.

18 березня 2024 року представник відповідача звернувся до суду із заявою про передачу справи за підсудністю.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 березня 2024 року у задоволенні заяви представника відповідача адвоката Ковальова В.М. про передачу справи за підсудністю до іншого суду відмовлено.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 вересня 2024 року позовну заяву ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат задоволено в повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3% річних та інфляційні втрати у загальному розмірі 73 424,50 грн, з яких: 15 154,66 грн 3% річних та 58 269,84 грн інфляційні втрати.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 3% річних та інфляційні втрати у загальному розмірі 128 160,32 грн, з яких: 26 452,01 грн та 101 708,31 грн інфляційні втрати.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 734,18 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 1 281,68 грн.

26 вересня 2024 року на адресу суду від представника позивачів надійшла заява про ухвалення додаткового рішення, в якій він просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на правничу допомогу адвоката у справі №369/18723/23 у загальному розмірі 28 000 грн. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати на правничу допомогу адвоката у справі №369/18723/23 у загальному розмірі 28 000 грн.

Додатковим рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 жовтня 2024 року заяву задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу у розмірі 20 000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на правничу допомогу у розмірі 20 000 грн.

В іншій частині відмовлено.

Не погоджуючись із указаними рішеннями представник ОСОБА_1 - адвокат Ковальов В.М. звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про передачу матеріалів справи № 369/18723/23 за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення 3% річних та збитків від інфляції за територіальною підсудністю до Ленінського районного суду м. Запоріжжя.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що предметом позову у даній справі є стягнення 3% річних (згідно ст. 625 ЦК України) нарахованих на розмір завданих позивачам збитків - їх витратам, які вони понесли з метою придбання в майбутньому у відповідача нерухомого майна (житлового будинку), а саме: сплачені позивачами кошти за договором дизайнерських послуг, за договором з технічного обстеження, за договором на створення науково-технічної продукції, за договором про виготовлення товарів. Навіть два позадоговірні перекази позивача на банківську карту відповідача (призначення платежу - поповнення карткового рахунку) начебто за усною домовленістю про проведення ремонту. Отже, ці правовідносини не свідчать про виключну підсудність для нарахування 3% річних на вказані суми заборгованості. Навпаки, вони всі повинні розглядатись як окремі позови за кожним договором та за правилами загальної територіальної підсудності.

Звертає увагу, що всі витрати позивачів, передбачені у зазначених вище окремих самостійних договорах, а не у єдиному попередньому договорі щодо придбання нерухомості.

Наголошує, що попередній договір укладався між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 і не відомо, на якій правовій підставі другим позивачем є ОСОБА_3 , яка не є стороною попереднього договору. Тобто її витрати взагалі повинні розглядатись за окремим позовом та за правилами загальної територіальної підсудності.

Вказує, що відповідно до ч. 3 статті 635 ЦК України передбачено, що зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення, а тому, зобов`язання визначене попереднім договором щодо укладення основних договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки є припиненим з 16 вересня 2019 року у зв`язку зі спливом строку на їх укладення, а тому вважає, що жодного відношення до нерухомого майна, предмет позову не містить. Тобто правила виключної підсудності у даній справі не застосовується.

Вважає, що в даному випадку діють правила загальної підсудності, оскільки позовні вимоги ґрунтуються на звичайних самостійних договорах щодо дизайнерських послуг, створення технічної продукції, виготовлення товарів та позадоговірного поповнення карткового рахунку відповідача.

Також на переконання сторони відповідача спірність питання нарахування 3% річних та інфляційних витрат в даній справі полягає у визначенні дати початку їх обрахунку, оскільки фактично, дані суми визнаються збитками лише судом. Тобто з моменту набрання законної сили постановою Київського апеляційного суду від 31 січня 2023 року суд встановив порушення умов попереднього договору, встановив, що ці суми фактично сплачені, що їх не повернули позивачам через деякий час їх контрагенти або не зараховані в рахунок інших зобов`язань (тобто що на момент розгляду справи це є витратами, які не відшкодовані), що ці суми пов`язані між собою з попереднім договором тощо. Тобто лише 31 січня 2023 року сплачені позивачами кошти судом визнані саме збитками та лише з цієї дати виник обов`язок їх відшкодувати відповідачем у примусовому порядку (тобто встановлено і розмір збитків і строк їх обов`язкового примусового стягнення).

Вважає, що не зрозумілим є позиція позивачів, яку підтримав суд, щодо нарахування 3% річних та індексу інфляції з 17 вересня 2019 року - наступного робочого дня після останнього строку виконання попереднього договору, оскільки ні 17 вересня 2019 року, ні 18 вересня 2019 року, ні 19 вересня 2019 року ці витрати ще не були встановлені збитками та не було обов`язку їх компенсувати, а відповідно і не могло бути визначено дати, з якої можна було б нараховувати 3% річних та індекс інфляції.

Звертає увагу, що представником відповідача в суді 1-ї інстанції надано розрахунок розміру 3% річних та індексу інфляції, які обраховані згідно вимог чинного законодавства з дати визначення судом розміру завданих збитків і з якими сторона відповідача погоджується.

З 31 січня 2023 року (дата постанови Київського апеляційного суду від 31 січня 2023 року у справі №369/9248/20 якою встановлено розмір збитків) по 3 листопада 2023 року (дату визначену позивачами в розрахунку) становить 276 днів.

Розмір присуджених збитків на користь ОСОБА_2 становить 122 269 грн.

122 269 х 3% річних : 365 х 276 днів = 2 774 грн.

Збитки від інфляції з лютого 2023 по листопад 2023 року (1.03010079 коефіц інфляції)

122 269,00 х 1.03010079 - 122 269 = 3 680,39 грн

Всього 2 774 грн + 3 680,39 грн = 6 454,39 грн (а не протиправно нараховані 73 424,50 грн).

Розмір присуджених збитків на користь ОСОБА_3 становить 213 417 грн.

213 417 х 3% річних : 365 х 276 днів = 4 841 грн 35 коп.

Збитки від інфляції з лютого 2023 року по листопад 2023 року (1.03010079 коефіц інфляції)

213 417,00 х 1.03010079 - 213 417,00 = 6 424,02 грн

Всього 4 841,35 грн + 6 424,02 грн =11 265,37 грн (а не протиправно нараховані 128 160,32 грн).

Крім того, сторона відповідача також не погоджується із додатковим рішенням суду першої інстанції.

Вказує, що задоволений судом позов на користь ОСОБА_2 в сумі 73 424,50 грн, а витрати на правову допомогу стягнуто у розмірі 20 000 грн, що становить майже 27,24% від цини позову. Одночасно в цій же справі задоволений судом позов на користь ОСОБА_5 в сумі 128 160,32 грн, а витрати на правову допомогу стягнуто 20 000 грн, що становить майже 15,61 % від цини позову. Вважає, в чому різниця між правовою допомогою одного адвоката в одному провадженні, зі складанням однакових документів, але в інтересах різних позивачів. Також посилається на відсутність співмірності.

6 лютого 2025 року на адресу Київського апеляційного суду надійшли відзиви на апеляційну скаргу від представника ОСОБА_2 - адвоката Ліпінського Є.В., в якому він просить апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення та додаткове рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вказує, що позивачі, у зв`язку із невиконанням відповідачем свого обов`язку щодо сплати коштів, мають право на нарахування стягнення 3% річних та інфляційних втрат з дня наступного за днем в межах якого позивач-1 та відповідач могли укласти основні договори.

Зазначає, що встановлені у справі №369/9248/20 обставини не підлягають доказуванню з огляду на їх встановлення судом, з огляду на те, що вказаний спір виник між одними й тими ж сторонами щодо одних й тих же фактичних обставин.

Наголошує, що загальна заборгованість відповідача щодо сплати 3% річних та інфляційних втрат перед позивачами складає 201 584,82 грн. Тому позивачі вважають, що у суду наявні обґрунтовані підстави для задоволення позовної заяви та стягнення з відповідача на користь позивачів заборгованість у розмірі 201 584,82 грн.

Вважає, що починаючи з 16 вересня 2019 року у відповідача виникає обов`язок щодо сплати коштів, які стягнуті у справах №369/16432/21 та №369/9248/20. Враховуючи, що 16 вересня 2023 року є першим робочим днем (понеділок) за вихідним днем, тому позивачами здійснено розрахунок 3% та інфляційних втрат саме з 17 вересня 2019 року (період розрахунку з 17 вересня 2019 року по 3 листопада 2023 року).

Вказує, що позов про відшкодування понесених витрат у зв`язку із ремонтом (як й нарахування 3% річних та інфляційних втрат), що здійснені у зв`язку із укладенням попереднього договору купівлі-продажу нерухомості підлягає розгляду за правилами виключної підсудності. Вказане стосується й вимог позивача-2, що є дружиною позивача, а отже здійснювала витрати на ремонт спільним майном подружжя, коштами, саме на підставі попереднього договору, що надавав їй можливість майбутній співвласниці мати доступ до будинку та робити у ньому ремонт, що вже досліджувалося у справі №369/9248/20.

Зазначає, що поведінка відповідача призвела до суттєвого збільшення процесуальних дій, що були вчинені представником позивачів у суді першої інстанції та відповідно збільшило витрати позивачів на правничу допомогу адвоката.

В судове засідання сторони не з`явились, були належним чином повідомлені про розгляд справи шляхом направлення судової повістки на поштову та електронну адресу, що підтверджується звітом про доставку поштової кореспонденції та рекомендованими повідомленнями.

У відповідності до вимог ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у відсутність учасників справи, які були належним чином повідомлені про розгляд в суді апеляційної інстанції.

Так, звертаючись до суду із апеляційною скаргою, сторона відповідача посилається на те, що представник відповідача подав суду першої інстанції заяву про передачу справи за територіальною підсудністю за місцем проживанням (реєстрацією) відповідача, як то передбачено ст. 27 ЦПК України, однак, ухвалою від 19 березня 2024 року у задоволенні заяви представника відповідача адвоката Ковальова В.М. про передачу справи за територіальною підсудністю відмовлено. В ухвалі вказано, що вона підлягає оскарженню протягом 15 днів після її проголошення. Відповідач оскаржив дану ухвалу. Однак ухвалою Київського апеляційного суду від 13 травня 2024 року відмовлено у відкритті провадження, оскільки дана ухвала не оскаржується окремо від рішення суду. Згідно ч.2 ст.353 ЦПК України заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

Вказує, що предметом позову у даній справі є стягнення 3% річних (згідно ст. 625 ЦК України) нарахованих на розмір завданих позивачам збитків - їх витратам, які вони понесли з метою придбання в майбутньому у відповідача нерухомого майна (житлового будинку), а саме: сплачені позивачами кошти за договором дизайнерських послуг, за договором з технічного обстеження, за договором на створення науково-технічної продукції, за договором про виготовлення товарів. Отже, ці правовідносини не свідчать про виключну підсудність для нарахування 3% річних на вказані суми заборгованості. Навпаки, вони всі повинні розглядатись як окремі позови за кожним договором та за правилами загальної територіальної підсудності.

Разом з тим, колегія суддів відхиляє такі доводи апеляційної скарги щодо порушення судом правил територіальної юрисдикції (підсудності).

Згідно з частиною першою статті 30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна.

Згідно з положеннями статті 181 ЦК України до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 ЦК України); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 911/2390/18 (провадження № 12-73гс20).

Таким чином, виключна підсудність застосовується до тих позовів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані із нерухомим майном.

Також, відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 7 липня 2020 року у справі № 910/10647/18, виключна підсудність застосовується до тих позовів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані із нерухомим майном.

Аналогічна правова позиція викладена також у постанові Касаційного цивільного Суду у складі Верховного Суду від 25 лютого 2018 року у справі № 201/12876/17.

Таким чином, правила виключної підсудності застосовуються до позовів з приводу нерухомого майна, стосуються позовів з приводу будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно: земельні ділянки, будинки, квартири тощо, зокрема щодо права власності на нерухоме майно, а також щодо речових прав на нерухоме майно, дійсності (недійсності) договорів щодо такого майна або спорів з приводу невиконання стороною договору, об`єктом якого є нерухоме майно.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного цивільного Суду у складі Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №638/1988/17.

З урахуванням наведеного, позов про стягнення збитків (як і нарахування 3% річних та інфляційних втрат), що спричинені внаслідок не укладення сторонами, на підставі попереднього договору купівлі-продажу нерухомості, основних договорів купівлі-продажу нерухомості підлягає розгляду за правилами виключної підсудності.

Крім того, у своїй постанові від 16 лютого 2021 року у справі № 911/2390/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що словосполучення «з приводу нерухомого майна у частині третій статті 30 ЦПК України необхідно розуміти таким чином, що правила виключної підсудності поширюються на будь-які спори, стосуються прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном.

У таких спорах нерухоме майно не обов`язково виступає, як безпосередньо об`єкт спірного матеріального правовідношення.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 лютого 2021 року, по справі №911/2390/18 роз`яснено наступне, що за визначенням, що дає Академічний тлумачний словник української мови, словосполука «з приводу» означає «у зв`язку з чим-небудь», тому словосполучення «з приводу нерухомого майна» треба розуміти як будь-який спір у зв`язку з нерухомим майно або певними діями, пов`язаними з майном.

Пунктом 7.22 вказаної постанови зазначено, що аналізуючи логічну послідовність зміни формулювання положень процесуального законодавства щодо правил розгляду позовів за виключною підсудністю, убачається її спрямованість на визначення виключної підсудності в цілому для всіх спорів, які виникають у межах відповідних правовідносин у зв`язку з нерухомим майном, безвідносно до предмета конкретного спору.

Отже, виключна підсудність застосовується до тих позовів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, та і опосередковано, а може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язанні із нерухомим майном.

У справі, що розглядається, позивачі звернулись до суду з вимогою до відповідача про стягнення індексу інфляції та 3% річних з урахуванням того, що постановою Київського апеляційного суду у справі № 369/9248/20 від 31 січня 2023 рокубуло стягнено з відповідача суми коштів, сплачених при укладенні попереднього договору купівлі-продажу нерухомого майна, а також суми коштів, які були витрачені позивачами за договорами щодо ремонту нерухомого майна, щодо якого було укладено попередній договір, а тому такий спір розглянуто з дотриманням правил підсудності.

Таким чином, даний спір підлягає розгляду за правилами виключної підсудності.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що попередній договір укладався між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а тому вимоги ОСОБА_3 , яка не є стороною попереднього договору повинні розглядатись за окремим позовом та за правилами загальної територіальної підсудності, оскільки постановою Київського апеляційного суду від 31 січня 2023 року у справі про стягнення матеріальних збитків у справі № 369/9248/20 встановлено, що договори, які укладалися ОСОБА_3 були укладені в інтересах родини з метою проведення ремонтних робіт в будинку та його подальшого облаштування для проживання сім`ї.

Таким чином, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції від 19 березня 2024 року про відмову у задоволенні заяви про передачу справи за підсудністю є законною та обґрунтованою. Не вбачає колегія апеляційного суду також підстав вважати, що одночасний розгляд вимог двох позивачів до одного відповідача є порушенням норм процесуального права, оскільки такі вимоги є подібні щодо предмету і підстав, що заявлені позивачами у позові.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив із того, що внаслідок неукладення ОСОБА_2 та ОСОБА_1 основних договорів з вини відповідача, у останнього виник обов`язок з відшкодування витрат, які були обумовлені безпосередньо умовами попереднього договору, що підтверджується постановою Київського апеляційного суду у справі № 369/9248/20 від 31 листопада 2023 року стосовно стягнення збитків на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Також суд вказав на те, що відповідно до умов попереднього договору сторони мали укласти основні договори до 15 вересня 2019 року (неділя), що припадає на вихідний день, а тому починаючи з 17 вересня 2019 року у відповідача виникає обов`язок щодо сплати коштів, які у подальшому стягнуті у справі № 369/9248/20. Враховуючи, що 16 вересня 2023 року є першим робочим днем (понеділок) за вихідним днем, тому позивачами вірно здійснено розрахунок 3% та інфляційних втрат саме з 17 вересня 2019 року (період розрахунку з 17 вересня 2019 року по 3 листопада 2023 року).

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що 15 травня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено попередній договір купівлі-продажу нерухомості, що посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Бадрудіновою Н.О. та зареєстровано в реєстрі за № 326. Відповідно до умов зазначеного попереднього договору сторони домовились укласти основні договори до 15 вересня 2019 року.

Укладення основного договору не відбулось внаслідок неналежного виконання умов попереднього договору саме відповідачем ОСОБА_1 , унаслідок чого були стягнуті з нього збитки на користь позивачів. Відповідна обставина встановлена у постанові Київського апеляційного суду від 31 січня 2023 року у справі №369/9248/20.

Ухвалою Верховного Суду від 04 травня 2023 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 31 січня 2023 року у цій справі відмовлено.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Є правильним висновок суду першої інстанції про те, що встановлені обставини у постанові Київського апеляційного суду у справі № 369/9248/20 від 31 січня 2023 року не підлягають доказуванню з огляду на їх встановлення судом у справі між одними й тими ж сторонами щодо одних й тих же фактичних обставин.

У постанові Київського апеляційного суду у справі № 369/9248/20 від 31 січня 2023 року також було встановлено, що у період з липня по серпень 2019 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено низку договорів та проведено серію платежів, пов`язаних з проведенням ремонтних робіт з облаштування будинку за адресою: АДРЕСА_1 на загальну суму 335 686 грн.

Зокрема, 1 липня 2019 року між ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_6 укладено договір надання дизайнерських послуг № 0107 на загальну суму 62 469 грн. Розрахунок за договором проведено в повному обсязі.

4 липня 2019 року у між ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_7 укладено договір надання послуг з технічного обстеження будинку № 0116/19-ТО на загальну суму 7 000 грн. Розрахунок за договором проведено в повному обсязі.

20 липня 2019 року між ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_8 було укладено договір виконання будівельно-монтажних робіт на загальну суму 115 714 грн. Розрахунок за договором проведено в повному обсязі.

23 липня 2019 року та 30 липня 2019 року відповідно були здійснені два банківські перекази на загальну суму 28 000 грн на банківську картку ОСОБА_1 , які він зобов`язався здійснити ремонтні роботи в будинку.

3 серпня 2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_9 укладено договір на виконання ремонтних робіт №1. За договором проведена оплата за розпискою на суму 30 000 грн.

3 серпня 2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_9 укладено додаткову угоду № 1 до договору на виконання ремонтних робіт №1. За додатковою угодою №1 здійснено розрахунок на суму 5 384 грн.

5 серпня 2019 року між ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_10 було укладено договір про створення науково-технічної продукції (НТП) №01-КБ на загальну суму 24 800 грн. Розрахунок проведено в повному обсязі.

6 серпня 2019 року між ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_11 було укладено Договір № 482 про виготовлення товарів на загальну суму 76 800 грн. За договором сплачено 62 319 грн.

Таким чином, ОСОБА_2 понесені витрати на загальну суму 122 269 грн, а ОСОБА_3 понесені витрати на загальну суму 213 417 грн. Доказів оплати відповідачем вказаних збитків суду не надано.

Окрім того, суд першої інстанції також правильно звернув увагу на те, що на виконання вказаної постанови у справі №369/9248/20 Києво-Святошинським районним судом Київської області видано виконавчі документи, що були пред`явленні до примусового виконання до Дніпровського ВДВС у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) у зведеному виконавчому провадженні (ЗВП) № НОМЕР_3.

До складу вказаного зведеного виконавчого провадження входять ВП № НОМЕР_2 про стягнення коштів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , а також ВП № НОМЕР_1 про стягнення з ОСОБА_1 коштів на користь ОСОБА_3 . Станом на момент звернення із позовом кошти у межах вказаних виконавчих проваджень не стягнуті з відповідача на користь позивачів.

Так із відповіді Дніпровського ВДВС у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) від 1 листопада 2023 року на адвокатський запит станом на 1 листопада 2023 року кошти на рахунок відділу не надходили.

Залишок коштів до стягнення по виконавчому провадженню № НОМЕР_2 (без урахування виконавчого збору та витрат виконавчого провадження) - 163 325,72 грн.

Залишок коштів до стягнення по виконавчому провадженню № НОМЕР_1 (без урахування виконавчого збору та витрат виконавчого провадження) - 256 752,42 грн.

Таким чином, судом встановлено та не спростовано відповідачем, що станом на час звернення до суду із позовом, відповідач не виконав зобов`язання щодо сплати позивачам коштів, які були передані за попереднім договором, а також коштів витрачених позивачами за договорами щодо ремонтних робіт.

Як слідує з умов попереднього договору,сторони узгодили можливість покупця та його представників щодо постійного та безперешкодного доступу до житлового будинку та земельної ділянки.

Згідно п. 5.3, 5.4 попереднього договору, до укладення основних договорів покупець має право проживати, робити та проводити ремонтні роботи у житловому будинку, здійснювати поліпшення житлового будинку.

Пунктом 5.5. попереднього договору визначено, що у разі односторонньої відмови продавця від укладення основних договорів та/або невиконання умов цього договору, продавець повертає покупцю отримані гарантійні забезпечувальні кошти та сплачує покупцю штрафні санкції у розмірі 100% суми гарантійних забезпечувальних коштів, а також відшкодовує покупцеві понесені витрати у зв`язку з проведенням ремонтних робіт об`єкту.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з ч. 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 1 статті 5 ЦПК України визначено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з ч. 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з ч. 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 статті 635 ЦК України передбачено, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Враховуючі положення ч. 3 статті 635 ЦК України, зобов`язання визначене попереднім договором щодо укладення Основних договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки є припиненим, у зв`язку зі спливом строку на їх укладення.

Пунктом 5.5. попереднього договору визначено, що у разі односторонньої відмови продавця від укладення основних договорів та/або невиконання умов цього договору, продавець повертає покупцю отримані гарантійні забезпечувальні кошти та сплачує покупцю штрафні санкції у розмірі 100% суми гарантійних забезпечувальних коштів, а також відшкодовує покупцеві понесені витрати у зв`язку з проведенням ремонтних робіт об`єкту.

Таким чином, внаслідок неукладення ОСОБА_2 та ОСОБА_1 основних договорів з вини відповідача, у останнього виник обов`язок з відшкодування витрат, що підтверджується постановою Київського апеляційного суду у справі № 369/9248/20 від 31 листопада 2023 року щодо стягнення збитків на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Положеннями ст. 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості, а саме, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У даному спорі встановлено, що відповідно до умов попереднього договору встановлено обов`язок відшкодування покупцеві понесених витрат у зв`язку з проведенням ремонтних робіт. Таким чином, у відповідача виникли грошові зобов`язання на підставі попереднього договору. Розмір таких зобов`язань вже встановлено в судовому рішенні, тому відповідна обставина повторному доведенню та встановленню не підлягає.

У цій справі також встановлено прострочення виконання грошового зобов`язання, а саме взагалі невиконання такого грошового зобов`язання.

Звертаючись до суду із апеляційною скаргою, сторона відповідача не наводить доводів щодо відсутності підстав для стягнення з нього 3% річних та інфляційних втрат, а не погоджується із визначеною датою початку їх обрахунку, оскільки вважає, що такий обрахунок має починатись із 31 січня 2023 року (дата винесення постанови Київського апеляційного суду) та по 3 листопада 2023 року (дата визначена позивачами).

Колегія суддів не може погодитись із такими доводами апеляційної скарги з урахуванням наступного.

Правовий аналіз положень ст.ст. 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за час прострочення.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, крім випадків, установлених законом про банки і банківську діяльність. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Як слідує із позову, позивач просить застосувати відповідальність за невиконання грошового зобов`язання саме з часу виникнення такого обов`язку за умовами попереднього договору, відповідно до якого не пізніше 15 вересня 2019 року мав бути укладений основний договір. Оскільки 15 вересня 2019 року основний договір не був укладений, за умовами договору відповідач мав відшкодувати саме з цього часу збитки покупців - позивачів.

Згідно з ч. 5 ст. 254 ЦК України якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Отже, є правильним висновок суду першої інстанції про те, що починаючи з 17 вересня 2019 року у відповідача виникає обов`язок щодо сплати коштів, які у подальшому стягнуті у справі № 369/9248/20. Враховуючи, що 16 вересня 2023 року є першим робочим днем (понеділок) за вихідним днем, тому позивачами вірно здійснено розрахунок 3% та інфляційних втрат саме з 17 вересня 2019 року (період розрахунку з 17 вересня 2019 року по 3 листопада 2023 року).

У цій справі позивач просив стягнути відповідальність за невиконання грошового зобов`язання з часу прострочення, яке визначене у попередньому договорі, а не з часу набрання чинності судовим рішенням. Як слідує із змісту відповідного судового рішення у справі № 369/9248/20 позивач у справі про стягнення суми збитків не ініціював питання відшкодування йому відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання, що не позбавляє його права на звернення з окремим позовом, що узгоджується із судовою практикою (див. наприклад, постанову Верховного Суду від 31 січня 2024 року у справі №183/7850/22).

Відповідне право позивача є диспозитивним, і саме позивач указує період прострочення виконання грошового зобов`язання.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що обрахунок 3 % річних та інфляційних втрат має починатись із 31 січня 2023 року (дата винесення постанови Київського апеляційного суду) та по 3 листопада 2023 року (дата визначена позивачами) є помилковими.

Колегія суддів також погоджується із розрахунком здійсненим позивачами, та вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про вірність наведеного розрахунку, відповідно до якого ОСОБА_1 має відшкодувати заборгованість у наступному розмірі:

перед ОСОБА_2 3% річних з 17 вересня 2019 року по 3 листопада 2023 року складають 15 154,66 грн;

перед ОСОБА_2 інфляційні втрати з 17 вересня 2019 року по 3 листопада 2023 року складають 58 269,84 грн;

перед ОСОБА_3 3% річних з 17 вересня 2019 року по 3 листопада 2023 року складають 26 452,01 грн;

перед ОСОБА_3 інфляційні втрати з 17 вересня 2019 року по 3 листопада 2023 року складають 101 708,31 грн.

Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо незаконності рішення суду є не доведеними.

Також, колегія суддів не погоджується із доводами апеляційної скарги на додаткове рішення суду першої інстанції з урахуванням наступного.

Матеріалами справи встановлено, що у листопаді 2023 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися із позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 вересня 2024 року позов задоволено.

26 вересня 2024 року на адресу суду від представника позивачів надійшла заява про ухвалення додаткового рішення, в якій представник просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на правничу допомогу адвоката у справі №369/18723/23 у загальному розмірі 28 000 грн. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати на правничу допомогу адвоката у справі №369/18723/23 у загальному розмірі 28 000 грн.

Вирішуючи питання обґрунтованості розміру заявлених стороною позивачів витрат на професійну правничу допомогу та пропорційності їх складності правовому супроводу справи у суді першої інстанції, колегія суддів враховує таке.

Відповідно до статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України)

3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України вбачається, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд також враховує критерії реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерій розумності, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовлених документів, витрачений адвокатом час, тощо, - є неспівмірним.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19).

Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмету доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) зазначила, що суд повинен оцінювати необхідність та розумність судових витрат у вигляді «гонорару успіху», саме в контексті компенсації цих витрат за рахунок іншої сторони судової справи.

Аналогічним чином тлумачить це питання і ЄСПЛ, висновки якого зокрема у рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96), свідчать, що договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом, може підтверджувати, що у клієнта дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові, якщо така угода є юридично дійсною. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними.

Тобто, зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату «гонорару успіху» не є обов`язковими для суду при вирішенні питання про розподіл судових витрат та покладення таких витрат на іншу сторону справи, оскільки в такому випадку суд застосовуючи відповідні положення процесуального законодавства, зокрема частин четвертої-п`ятої статті 137 ЦПК України, може оцінювати необхідність, розумність та інші критерії співмірності цих витрат.

Однак вищенаведене не означає, що такі зобов`язання між адвокатом та клієнтом не є обов`язковими для сторін договору про надання правової допомоги, у разі якщо такий договір є дійсним.

Велика Палата Верховного Суду також вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Як встановлено апеляційним судом та підтверджується матеріалами справи, що при зверненні до суду із позовом сторона позивачів, визначила попередній розрахунок суми судових витрат, зокрема вказала, що орієнтовний розмір судових витрат на правничу допомогу адвоката складають 35 000 грн.

Отже, стороною позивачів у їх першій заяві по суті спору був наданий орієнтовний розрахунок витрат на правничу допомогу.

Згідно із ч. 4 ст. 141 ЦПК України якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку.

В той же час, у судовому засіданні, що відбулося 22 липня 2023 року представник позивача просив суд звернути увагу на поведінку відповідача та його представника, що направлена на затягування розгляду справи, що мало наслідком збільшення витрат на правничу допомогу адвоката та підтверджується: заявленим клопотанням про розгляд справи з викликом сторін, тоді як суд мав обґрунтовані підстави здійснювати розгляд без участі; заявленим клопотанням про відкладення засідання або оголошення перерви; заявленим клопотанням про передачу справи за підсудністю за відсутності таких передумов; оскарженням ухвали суду, яка не підлягає оскарженню, що додатково спричинило затягування часу; оскарження ухвали, що не підлягає оскарженню призвело до зняття з розгляду справи у суді першої інстанції, що було призначено на 23 травня 2024 року та фактично затягнуло розгляд справи на 6 місяців.

26 вересня 2024 року на адресу суду від представника позивачів надійшла заява про ухвалення додаткового рішення, в якій представник просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на правничу допомогу адвоката у справі №369/18723/23 у загальному розмірі 28 000 грн. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати на правничу допомогу адвоката у справі №369/18723/23 у загальному розмірі 28 000 грн.

Як вбачається з матеріалів справи 22 грудня 2022 року між адвокатом Ліпінським Є.В. та ОСОБА_2 було укладено договір про надання правової допомоги.

Звертаючись до суду з заявою про ухвалення додаткового рішення представником позивача на підтвердження наданих витрат ОСОБА_2 на правову допомогу було надано додаткову угоду від 1 листопада 2023 року до договору про надання правової допомоги від 22 грудня 2022 року, акт від 24 вересня 2024 року прийому-передачі виконаних робіт, рахунком на оплату від 24 вересня 2024 року у розмірі 28 000 грн.

15 жовтня 2023 року між адвокатом Ліпінським Є.В. та ОСОБА_3 було укладено договір про надання правової допомоги.

На підтвердження наданих витрат ОСОБА_3 на правову допомогу було надано додаткову угоду від 1 листопада 2023 року до договору про надання правової допомоги від 15 жовтня 2023 року, акт від 24 вересня 2024 року прийому-передачі виконаних робіт, рахунок на оплату від 24 вересня 2024 року у розмірі 28 000 грн.

Таким чином, витрати сторони позивачів є доведеними та обґрунтованими.

Колегія суддів не вбачає підстав для зменшення таких витрат, оскільки судом першої інстанції вже було зменшено витрати на правничу допомогу, які підлягають до стягнення з відповідача з 56 000 грн до 40 000 грн. Підстав для переоцінки цього розміру колегія апеляційного суду не вбачає.

Таким чином, суд першої інстанції, дослідивши матеріали справи, задовольнив заяву та прийняв обґрунтоване додаткове рішення, яким стягнув з відповідача на користь позивача-1 20 000 грн та на користь позивача-2 20 000 грн.

У доводах апеляційної скарги на підтвердження неспівмірності вартості витрат на правничу допомогу, відповідач зазначає, що задоволений судом позов на користь ОСОБА_2 в сумі 73 424,50 грн, а витрати на правову допомогу стягнуто у розмірі 20 000 грн, що становить майже 27,24% від цини позову. Одночасно в цій же справі задоволений судом позов на користь ОСОБА_5 в сумі 128 160,32 грн, а витрати на правову допомогу стягнуто 20 000 грн, що становить майже 15,61 % від цини позову. Вважає, необґрунтовану різницю між правовою допомогою одного адвоката в одному провадженні, зі складанням однакових документів, але в інтересах різних позивачів.

Однак колегія апеляційного суду не може визнати наведені доводи обгрунтованими, оскільки у даній справі було повністю задоволено як вимоги одного позивача, так і вимоги іншого позивача, тому у суду не було підстав для визначення пропорційності витрат на правничу допомогу. які підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача. Крім того, процесуальний закон не передбачає визначення відповідної пропорційності в частині задоволення вимог кожного позивача по відношенню до ціни позову.

Суд першої інстанції дослідив всі наявні у справі докази у їх сукупності та співставленні, надав їм належну оцінку, правильно визначив характер спірних правовідносин і норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, і дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову та стягнення витрат на правничу допомогу.

Доводи апеляційних скарг не ґрунтуються на доказах та законі, не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів та відхиляються апеляційним судом.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції та додаткове рішення суду першої інстанції відповідають обставинам справи, ухвалені з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не можуть бути скасовані з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 369, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 вересня 2024 року та на додаткове рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 жовтня 2024 року залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 вересня 2024 року та додаткове рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба