ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/835/25 Справа № 216/950/24 Суддя у 1-й інстанції - ОНОПЧЕНКО Ю.В. Суддя у 2-й інстанції - Корчиста О. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2025 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Корчистої О.І.

суддів: Агєєва О.В., Бондар Я.М.,

за участю секретаря Черняєвої С.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу №216/950/24 за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Толстих Олександр Юрійович, до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я на виробництві,

за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області,

на рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 квітня 2024 року,

встановив:

У лютому 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Толстих О.Ю., звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі по тексту ГУ ПФУ в Дніпропетровській області) про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я на виробництві.

Позовні вимоги обґрунтувані тим, що 04.03.2003 року з ОСОБА_1 інспектором 3 категорії ТОВ «Бі Ес Ай Інспекторейт Україна» (Криворізька філія), стався нещасний випадок, який відповідно до Акту № 1 про нещасний випадок на виробництві від 27.03.2003 за формою Н-1 (далі Акт Форми Н-1) та акту розслідування нещасного випадку від 26.03.2003 (далі Акт Форми Н-5) визнано таким, що пов`язаний з виробництвом.

Відповідно п. 4 Акту Форми Н-5, ОСОБА_1 03.03.2003 о 22:48 год придбав квиток у вагон № 11 поїзду № 620 Київ-Херсон до станції Кривий Ріг Головний. Прибуття поїзду на станцію Фундукліївка о 00:00 год, стоянка 2 хвилини. Перед прибуттям поїзду потерпілий вийшов на перон. Після прибуття поїзду потерпілий пішов в напрямку вагону № 11. Двері вагонів були зачиненими. Зрозумівши, що до свого вагону дійти не встигне, постукав у двері ближніх до нього вагонів, йому не відчинили, після чого він спробував сам увійти в ближній вагон. На підставі ескізу місця нещасного випадку та листа № 33/11-10 від 24.03.2003 Шевченківської дирекції залізничних перевезень комісія зробила висновок, що потерпілий стукав і спробував увійти в задній по напрямку руху поїзда тамбур вагону № 6 або передній тамбур вагону № 7. Двері вагону прочинилися, відкидна площадка була опущена, провідника в тамбурі не було, потерпілий, намагаючись відчинити двері вагону, послизнувся і впав, права нога потрапила на рейку. В цей час поїзд почав рухатися і потерпілий отримав травматичну ампутацію гомілки правої ноги. Після падіння потерпілий був травмований колесами вагону № 7. Поїзд залишив станцію, потерпілого не побачили ні провідники поїзду, ні оператор ЕОМ ОСОБА_2 , яка зустрічала і проводжала поїзд на станції. Позивача помітив о 00:05 год машиніст поїзду № 621, який стояв на сусідній колії.

Відповідно п.п. 7 п. 6 Акту Форми Н-5, комісія вирішила вважати нещасний випадок пов`язаний з виробництвом.

Пунктом 7 Акту Форми Н-1 встановлено, що причинами нещасного випадку є: невиконання посадових обов`язків та вимог інструкції з охорони праці поїздовою бригадою поїзду № 620 Київ-Херсон, недостатнє освітлення берегової платформи станції Фундукліївка в місці травмування постраждалого, невиконання потерпілим вимог п. 3.7 Правил безпеки громадян в залізничному транспорті України.

Згідно п. 9 Акту Форми Н-1, позивачу встановлено діагноз: травматична ампутація правої нижньої кінцівки на рівні верхньої третини гомілки, забиття попереку, садина лівої лобно-височної області, травматичний шок ІІІ ступеню.

За довідками МСЕК від 29.07.2004 року позивачу була встановлена втрата професійної працездатності в розмірі 25% (професійне захворювання) та 50% (трудове каліцтво), ІІ група інвалідності безстроково. Відповідно до рекомендацій МСЕК позивач потребує «протезування», санаторно-курортного лікування, медикаментозного, амбулаторного, стаціонарного лікування, протипоказана праця в умовах звичайного виробництва.

Одужання не відбулось, настання негативних змін у житті позивача, окрім неможливості відновлення його стану здоров`я, який він мав до нещасного випадку, обумовлене також істотним погіршенням фінансового аспекту життя позивача. Через отриману травму позивач не може належним чином слідкувати за побутом вдома, самостійно виконувати різні дії які потребують фізичного навантаження у господарстві. Протягом багатьох років ОСОБА_1 підтримував своє здоров`я частково за власні кошти, але на даний час повноцінно забезпечувати себе не має змоги.

Право на відшкодування моральної шкоди у позивача виникло з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, тобто з 29.07.2004 року.

Застраховані особи, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, мають право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду з моменту набрання чинності Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», тобто з 01.04.2001 по 01.01.2006, оскільки з цього часу суб`єктом, за рахунок коштів якого здійснюється відшкодування такої шкоди, є роботодавець. У зв`язку зі встановленням позивачу стійкої втрати працездатності в 2004 році, він має право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Пенсійного Фонду України.

Враховуючи глибину, тривалість та характер моральних та фізичних страждань, їх інтенсивність та довготривалість, стан здоров`я, тяжкість нещасного випадку, настання у зв`язку з цим негативних змін у його житті, необхідність лікування, втрату у зв`язку з цим життєвих зв`язків, істотність вимушених змін у життєвих стосунках, що вимагало додаткових зусиль для організації свого життя, оцінив моральну шкоду у розмірі 30-ти мінімальних розмірів заробітної плати: 7100 грн х 30 = 213 000 гривень.

У зв`язку з викладеним, просив суд стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду спричинену ушкодженням здоров`я в сумі 213 000 гривень без урахування утримань з цієї суми податку на доходи фізичних осіб та військового збору.

Рішенням Центрально-міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 квітня 2024 року позов ОСОБА_1 до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я на виробництві задоволений. Стягнуто з ГУ ПФУ в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду спричинену ушкодженням здоров`я заподіяну нещасним випадком на виробництві в розмірі 213 000 гривень, без врахування утримань з цієї суми податків, зборів та інших платежів. Стягнуто з ГУ ПФУ в Дніпропетровській області в дохід держави судовий збір в розмірі 2 130 гривень.

В апеляційній скарзі ГУ ПФУ в Дніпропетровській області, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, просить рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 квітня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Апеляційна скарга обгрунтована тим, що ГУ ПФУ в Дніпропетровській області є неналежним відповідачем по справі, оскільки п. 8 ст. 36 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці», який набрав чинності з 01.01.2015 року, визначено, що відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України. Належним відповідачем по справі має бути саме підприємство.

Просив врахувати той факт, що позивач ОСОБА_1 не перебував у трудових відносинах з ГУ ПФУ в Дніпропетровській області, а управління не було ніколи позивачу роботодавцем. Звертає увагу, що саме неправомірні дії посадових осіб підприємства, порушення ними правил безпеки, призвели до ушкодження здоров`я позивача та подальшої втрати ним ступеня професійної працездатності.

Не погоджується відповідач й з висновком суду першої інстанції щодо доведеності заявлених позовних вимог та наголошує на тому, що позивачем не доведено підстав цивільно-правової відповідальності, а саме: факту протиправних дій або бездіяльності, причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями та вини управління Фонду, а також зважаючи на відсутність законодавчих підстав відшкодування моральної шкоди саме Фондом. Також зазначив, що законодавством України припинено обов`язок Фонду відшкодовувати моральну шкоду потерпілим незалежно від дати настання страхового випадку.

Згідно копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 30 липня 2024 року ОСОБА_1 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга ГУ ПФУ в Дніпропетровській області підлягає залишенню без задоволення за наступних підстав.

Відповідно ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Таким вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними письмовими доказами в матеріалах справи, що позивач працював на ТОВ «Бі Ес Ай Інспекторейт Україна» з 08.11.2001 року по 09.07.2003 року, звільнений за станом здоров`я, що підтверджується записами в трудовій книжці на ім`я ОСОБА_1 .

Відповідно п. 7 Акту Форми Н-1, причинами нещасного випадку є: невиконання посадових обов`язків та вимог інструкції з охорони праці поїздовою бригадою поїзду №620 Київ-Херсон, недостатнє освітлення берегової платформи станції Фундукліївка в місці травмування постраждалого, невиконання потерпілим вимог п. 3.7 Правил безпеки громадян залізничному транспорті України.

Також, згідно п. 9 Акту Форми Н-1, позивачу встановлено діагноз: травматична ампутація правої нижньої кінцівки на рівні верхньої третини гомілки, забиття попереку, садина лівої лобно-височної області, травматичний шок ІІІ ступеню.

Підпунктом 7 пункту 6 Акту форми Н-5, встановлено, що комісія вирішила вважати нещасний випадок пов`язаний з виробництвом.

Позивачу була встановлена втрата професійної працездатності в розмірі 25% (професійне захворювання) та 50% (трудове каліцтво), 2 група інвалідності, безстроково. Відповідно до рекомендацій МСЕК позивач потребує «протезування», санаторно-курортного лікування, медикаментозного, амбулаторного, стаціонарного лікування, протипоказана праця в умовах звичайного виробництва, що підтверджується довідками МСЕК № 420158, 027512 від 29.07.2004 року.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22.10.2013 року, відхилено апеляційну скаргу ОСОБА_1 , рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Розу від 21.11.2012 року за позовом ОСОБА_1 до Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Залізна залізниця», Державного підприємства «Одеська залізниця» про стягнення суми втраченого заробітку на відшкодування шкоди завданої здоров`ю, відшкодування спричиненої моральної шкоди завданої каліцтвом, залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність права ОСОБА_1 на відшкодування ДТГО «Південно-Західна залізниця», ДП «Одеська залізниця» моральної шкоди, оскільки на той час обов`язок щодо відшкодування моральної шкоди, було покладено на ВВД ФССНВ відповідно ст. 17, 21, 28, 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» №1105-ХІV від 23.09.1999 року.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що спори про відшкодування моральної шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникненнявпотерпілого права на відшкодування шкоди, яке, відповідно до частини 3 статті 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року, статті 9 Закону України «Про охорону праці», з урахуванням роз`яснень, наведених у пункті 9 постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди», настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, тому моральна шкода завдана позивачеві в цій справі підлягає відшкодуванню за рахунок Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області, який з 01 січня 2023 року припинено, шляхом реорганізації, унаслідок чого Фонд соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду приєднано до Пенсійного фонду України.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками суду першої інстанції, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 3 Конституції Українипередбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України встановлюють, що коженмає право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, є одним із видів загальнообов`язкового державного соціального страхування (ст. 4 Закону України від 14 січня 1998 року№ 16/98-ВР «Основи законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»), правове регулювання якого здійснювалося, зокрема Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності`від 23 вересня 1999 року, який набрав чинності з 01 квітня 2001 року.

Норми вказаного Закону від 23 вересня 1999 року в редакції, чинній з моменту прийняття цього Закону і до внесення змін Законом Українивід 23 лютого 2007 року № 717-V, передбачали, що: відшкодування моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей є завданням страхування від нещасного випадку (абзац 4 статті 1); у разі настання страхового випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі йогосмерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому (підпункт «е» пункту 1 частини першої статті 21); за наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому Фондом провадиться страховавиплата за моральну шкоду (частина третя статті 28); моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат (ч. 3 ст. 34).

З огляду на положення статей 21, 28, 30, 34, 35 Закону від 23 вересня 1999 року право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати за моральну шкоду, виникає в особи з дня встановлення їй такої стійкої втрати працездатності вперше висновком МСЕК.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодуванняшкоди» (зі змінами та доповненнями) надано роз`яснення про те, що, оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати: якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при такому виді правовідносин,коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України у постанові від 23.01.2019 року по справі №210/2104/16-ц, провадження № 14-597цс18.

Тобто, спори щодо відшкодування шкоди на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» повинні вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на її відшкодування. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Таким чином, право на відшкодування моральної шкоди виникає в потерпілого з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, тобто в даному випадку з 2004 року.

Частинами 1, 3 статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в редакції, чинній на час встановлення позивачеві стійкої втрати професійної працездатності, визначено, що страховими виплатами є грошові суми, які згідно зі статтею 21 цього Закону Фонд виплачує застрахованному чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку. За наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому провадиться страхова виплата за моральну шкоду. Відповідно статті 13 зазначеного Закону страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинили застрахованному професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у статті 14 цього Закону, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг.

Відповідно абзацу 4 статті 1, підпункту «е» пункту 1 частини першої статті 21, частини третьої статті 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» завданнями страхування від нещасного випадку є, зокрема відшкодування матеріальної та моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей.

У разі настання страхового випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, зокрема, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. Моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат. Сума страхової виплати за моральну (немайнову) шкоду визначається в судовому порядку.

Пунктом 27статті 77 Закону України від 20 грудня 2005 року «Про Державний бюджет України на 2006 рік`та пунктом 22статті 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік`зупинено дію абзацу 4 статті 1, підпункту «е» пункту 1 частини 1 статті 21, частини 3 статті 28 та частини 3 статті 34 Закону № 1105-XIV, якими обов`язок відшкодування моральної шкоди було покладено на Фонд.

Крім того, Законом України від 23 лютого 2007 року № 717-V «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», що набрав чинності 20 березня 2007 року, виключено частину третю статті 34 Закону № 1105-XIV, яка передбачала право потерпілого на відшкодування моральної шкоди.

Конституційний Суд України у рішенні від 08 жовтня 2008 року у справі № 1-32/2008 зазначені зміни до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» визнав такими, що відповідають Конституції України (є конституційними) з огляду на те, що право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 ЦК Українита статтею 237-1 КЗпП України їм надано право на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Законом України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» викладено у новій редакції Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», в тому числі змінено його назву на Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» набрав чинності 01 січня 2015 року.

Відповідно частини 8 статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та КЗпП України.

Проте, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (ст. 5 ЦК України).

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Зокрема, у рішеннях від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012 Конституційний Суду України зазначив, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Отже, з урахуванням вищезазначеного, застраховані громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, мали право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду з моменту набрання чинності Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», тобто з 01 квітня 2001 року та до 20 березня 2007 року, оскільки зцього часу суб`єктом, за рахунок коштів якого здійснюється відшкодування такої шкоди, є роботодавець.

Вищевикладене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 210/2104/16-ц (провадження№ 14-597цс18).

Таким чином, якщо право на відшкодування завданої умовами виробництва моральної шкоди, яка спричинила втрату потерпілому професійної працездатності, виникло у особи до набрання чинності Законом України від 23 лютого 2007 року «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 лютого 2007 року, тобто до 20 березня 2007 року, така особа має право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду незалежно від дати звернення з позовом до суду.

Такі правові висновки зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018року у справі № 210/5258/16 (провадження № 14-463цс18), у постанові від 23.01.2019 року у справі №210/2104/16-ц (провадження №14-597цс18) та у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 210/3177/17 (провадження № 14-288цс19).

На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що судом першої інстанції вірно застосовано до спірних правовідносин норми Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» у редакції, чинній на час заподіяння позивачу моральної шкоди у зв`язку з настанням страхового випадку, яка передбачала, що обов`язок відшкодувати таку шкоду покладається на відповідача, в зв`язку з чим відхиляє доводи апеляційної скарги відповідача щодо відсутності у позивача права на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області, який з 01 січня 2023 року припинено, шляхом реорганізації, у наслідок чого Фонд соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду приєднано до Пенсійного фонду України, а тому Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області є належним відповідачем у справі та доводи апеляційної скарги останнього в цій частині спостовуються вищевикладеним.

Отже, доводи апеляційної скарги про те, що відшкодування моральної шкоди Фондом не передбачено законодавством, чинним на час звернення позивача до суду з даним позовом та на час ухвалення рішення, є безпідставними.

Визначаючи розмір моральної шкоди в сумі 213 000 гривень, суд першої інстанції виходив з обставин отримання шкоди позивачем, врахував глибину фізичних та моральних страждань позивача, ступінь втрати ним професійної працездатності, що свідчить про неможливість відновлення попереднього фізичного стану та безумовно тягне за собою зміни у буденному житті позивача, те, що позивачу встановлено ІІ групу інвалідності безстроково, стійку втрату професійної працездатності 25% (професійне захворювання) та 50% (трудове каліцтво), що також свідчить про неможливість відновлення попереднього фізичного стану та безумовно тягне за собою незворотність зміну у буденному житті позивача.

На думку колегії суддів апеляційного суду, такий розмір моральної шкоди визначено судом першої інстанції з урахуванням засад розумності, виваженості та справедливості, судом враховано конкретні обставини по справі, моральні страждання позивача, які останній переносить у зв`язку із отриманим трудовим каліцтвом.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

З огляду на вищезазначене суд першої інстанції правильно визнав, що відповідач є особою, що несе відповідальність по відшкодуванню моральної шкоди, а доводи відповідача в апеляційній скарзі фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Відповідно ч.1 ст.377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Разом з тим, згідно ч.3 ст.377 ЦПК України , якщо судом першої інстанції ухвалено законне і обґрунтоване рішення, смерть фізичної особи - сторони у спорі чи припинення юридичної особи - сторони у спорі, що не допускає правонаступництва, після ухвалення такого рішення не може бути підставою для застосування вимог частини першої цієї статті.

Отже, виходячи з того, що смерть позивача настала ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто вже після ухвалення 03 квітня 2024 року, з урахуванням вищенаведеного, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що оскаржуване рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга відповідача підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду залишенню без змін.

Оскільки апеляційна скарга відповідача залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області залишити без задоволення.

Рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді:

Повний текст постанови складено 19 лютого 2025 року.

Головуючий О.І. Корчиста