Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13.01.2025 Справа №607/15660/23 Провадження №2/607/587/2025

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі головуючого судді Дзюбича В.Л., за участю секретаря судового засідання Кочмар С.М., представника позивача адвоката Істеревича А.З., представника відповідача адвоката Череватого П.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

УСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась в Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області із позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності за ОСОБА_1 на 1/2 частину автомобіля MERSEDES BENZ 200, 2001 року випуску, об`єм двигуна 2000 см. куб, д.н.з. НОМЕР_1 та мотоцикла TEKKEN MN 250 GY 15, 2020 року випуску, об`єм двигуна 223 см. куб, д.н.з. НОМЕР_2 , як на спільне майно подружжя, а також в порядку поділу майна подружжя стягнути з ОСОБА_2 в її користь коштів в сумі 135158,0 грн., як грошову компенсацію вартості 1/2 частки в автомобілі MERSEDES BENZ 200, 2001 року випуску, об`єм двигуна 2000 см. куб, д.н.з. НОМЕР_1 та як грошову компенсацію вартості 1/2 частки в мотоциклі TEKKEN MN 250 GY 15, 2020 року випуску, об`єм двигуна 223 см. куб, д.н.з. НОМЕР_2 .

В обґрунтування вимог позову позивач вказує на те, що з 05.11.2015 вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем, який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04.11.2020. Під час шлюбу, подружжям було набуто майно, а саме: транспортний засіб марки MERSEDES BENZ 200, 2001 року випуску, об`єм двигуна 2000 см. куб, д.н.з. НОМЕР_1 та мотоцикл TEKKEN MN 250 GY 15, 2020 року випуску, об`єм двигуна 223 см. куб, д.н.з. НОМЕР_2 . Позивач вважає, що вказане майно є спільною сумісною власністю сторін, частки яких у власності рівні. Вартість 1/2 частки вказаного майна вона оцінює у розмірі 135 158 гривень.

19.09.2023 представником відповідача адвокатом Череватим П.М. подано відзив на позовну заяву, який мотивований тим, що позов до задоволення не підлягає, оскільки транспортні засоби, які є предметом спору у даній цивільній справі, були відчуженні відповідачем та не перебувають у його власності, тому позовна вимога позивачки про визнання за нею права власності на 1/2 частину кожного із спірних автомобілів задоволенню не підлягає. У випадку відчуження транспортних засобів одним із подружжя проти волі без згоди іншого з подружжя, останній має право на грошову компенсацію вартості відчуженого автомобіля, виходячи з дійсної ринкової вартості аналогічних транспортних засобів на час поділу майна.

Щодо вимоги про стягнення із відповідача грошової компенсації вартості 1/2 частини спірних транспортних засобів, то така вимога до задоволення не підлягає за недоведеністю.

Окрім того, відповідач вважає, що відчужений ним після розірвання шлюбу мотоцикл TEKKEN MN 250 GY 15, 2020 року випуску, був його особистою приватною власністю, оскільки спірний мотоцикл був зареєстрований за відповідачем 30.09.2020, коли сторони вже окремо проживали у зв`язку із фактичним припиненням їх шлюбних відносин. ОСОБА_2 звернувся із позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу 31.08.2020, а провадження по справі було відкрито ухвалою суду 28.09.2020, тобто до набуття відповідачем у власність спірного мотоцикла.

Як стверджує відповідач, спірний мотоцикл був придбаний ним виключно за його особисті кошти.

Відтак, не має підстав для стягнення із відповідача на користь позивачки грошової компенсації вартості 1/2 частки спірного мотоцикла.

26.09.2023 Судом зареєстрована відповідь на відзив подана позивачем, в якій позивач зазначає, що відповідач відчужив майно, що належить їм на праві спільної сумісної власності, яке підлягає поділу, а саме: автомобіль MERSEDES BENZ 200, 2001 року випуску, об`єм двигуна 2000 см. куб, д.н.з. НОМЕР_1 та мотоцикл TEKKEN MN 250 GY 15, 2020 року випуску, об`єм двигуна 223 см. куб, д.н.з. НОМЕР_2 , проте не зазначає коли саме було відчужено зазначене майно.

Також, відповідач визнає частину майна, як спільне майно подружжя, а саме автомобіль MERSEDES BENZ 200, 2001 року випуску, об`єм двигуна 2000 см. куб, д.н.з. НОМЕР_1 .

Крім цього, відповідач відчужив автомобіль MERSEDES BENZ 200, 2001 року випуску, об`єм двигуна 2000 см. куб, д.н.з. НОМЕР_1 , який він визнає спільною сумісною власністю подружжя, однак частки позивачки у спільному майні ним добровільно їй не повернуто.

Відповідач не визнає частину майна, як спільне майно подружжя, а саме мотоцикл TEKKEN MN 250 GY 15, 2020 року випуску, об`єм двигуна 223 см. куб., однак представлені ним докази, на думку позивачки, не спростовують цього. А тому подані відповідачем докази не спростовують повністю самого позову, а підлягають з`ясуванню.

З цих підстав, просить суд позов задовольнити у повному обсязі.

Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28.08.2023 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Ухвалою суду від 12.12.2023 у цивільній справі №607/15660/23 призначено судову автотоварознавчу експертизу. Проведення якої доручено експертам Тернопільського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав зазначених у позові та відповіді на відзив. Просить суд позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні, щодо задоволення позову заперечив з підстав наведених у відзиві на позов.

Суд, заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно та в повному обсязі проаналізувавши всі обставини справи, належність та допустимість доказів, вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом України.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи суспільних інтересах. Суд, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 05 листопада 2015 року. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04.11.2020 по справі №607/14349/20, шлюб між сторонами розірвано.

За час спільного проживання подружжям однією сім`єю сторони набули у спільну власність автомобіль MERSEDES BENZ 200, 2001 року випуску, об`єм двигуна 2000 см. куб, д.н.з. НОМЕР_1 , дата реєстрації 28.10.2017 та мотоцикл TEKKEN MN 250 GY 15, 2020 року випуску, об`єм двигуна 223 см. куб, д.н.з. НОМЕР_2 , дата реєстрації 30.09.2020, що стверджується відповіддю №31/19-І-108а.з від 28.12.2020 наданою Регіональним сервісним центром ГЦС МВС в Тернопільській області (філія ГЦС МВС) Головного сервісного центру МВС.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_3 суду пояснила, що з ОСОБА_4 познайомилася в кінці весни на початок літа 2020 року. До середини літа 2020 року ОСОБА_4 в с. Підгороднє бачили рідко. Почали частіше спілкуватися вже в середині літа 2020 року, коли ОСОБА_4 почав постійно проживати в с. Підгороднє, приїжджав автомобілем. Часто бачили, як ОСОБА_4 гуляє із своїм сином, але син разом із ним не проживав. З часом, при спілкуванні з ОСОБА_4 , в липні 2020 році дізналася від нього, що він з жінкою знаходиться в процесі розлучення.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 , який проживає в с. Підгороднє у Садовому товаристві «Кооператор» за вул. Степова 112 А суду пояснив, що є сусідом ОСОБА_6 . Пояснив, що в с.Підгороднє він проживає із зими 2019 року. З ОСОБА_7 познайомився влітку 2020 року. До того часу, ОСОБА_4 тільки час від часу приїздив в село, а з літа 2020 року почав постійно проживати, їздив на автомобілі. Наскільки йому відомо, з ОСОБА_2 ніхто не проживав, часто до нього приїжджав син. З колишньою дружиною ОСОБА_2 він не знайомий, ніколи її не бачив. ОСОБА_5 пояснив, що влітку у 2020 році на прогулянці з дітьми зі слів ОСОБА_4 йому стало відомо, що останній з жінкою розлучається. Чи він фактично розірвав шлюб з відповідачкою йому невідомо. Бачив, як ОСОБА_4 користується мотоциклом і чи він є спортивний не знає, мотор в нього не великий, скоріш за все, що він для місцевих доріг. Ніколи не бачив, щоб цим мотоциклом користувалася відповідачка.

Розглядаючи вказану справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, суд приходить до переконання, що дані конкретні правовідносини врегульовані нормами Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України.

У частинах 1 та 3 статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов`язки. До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, а також те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Під майновим правом слід розуміти «право очікування», що є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме і рухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. Тобто, майнове право - це обмежене речове право, за яким його власник наділений певними, але не всіма, правами щодо майна.

Майном, як особливим об`єктом вважаються окремі речі, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (частина перша статті 190 ЦК України).

Майнові права є неспоживною річчю та визнаються речовими правами.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» майновими правами, які можуть оцінюватися, визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги.

Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, провадження № 61-2446 св 18, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, провадження № 61-8518 св 18 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс18.

Згідно ч. 1 ст.69 Сімейного кодексу України, подружжя має право на поділ майна, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч. 2 статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Згідно ст.70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Отже, Сімейним кодексом України встановлено, що майно набуте в період шлюбу належить чоловіку та дружині в рівних долях.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям під час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 369 Цивільного кодексу України співвласники майна, що знаходиться у спільній сумісній власності, володіють та користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсними та поділ спільного майна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них; продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі №372/504/17 зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. № 11).

Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18).

Суд, вислухавши представників сторін, допитавши свідків, дослідивши та оцінивши всі докази у їх сукупності, дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що автомобіль MERSEDES BENZ 200, 2001 року випуску, об`єм двигуна 2000 см. куб, д.н.з. НОМЕР_1 є об`єктами спільної сумісної власності сторін, що ними не заперечується.

З приводу вимоги позивачки щодо стягнення із відповідача грошової компенсації у розмірі 1/2 вартості автомобіля MERSEDES BENZ 200, 2001 року випуску, об`єм двигуна 2000 см. куб, д.н.з. НОМЕР_1 , Суд зазначає наступне.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. Відповідачем було відчужено спірний транспортний засіб, без згоди позивачки. Протилежного стороною відповідача не доведено.

Відповідно до висновку експерта №207/24-22 від 08.04.2024, складеного експертом Копцюх Г. на виконання ухвали суду від 12.12.2023, середня ринкова ціна автомобіля MERSEDES BENZ 200, 2001 року випуску, об`єм двигуна 2000 см. куб, д.н.з. НОМЕР_1 , на момент проведення експертизи, становить 173 909, 00 грн.

Зазначений висновок представником відповідача не спростований.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 Цивільного кодексу України.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (частина четверта статті 65 СК України).

Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

За системним тлумаченням частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України згоду на отримання компенсації за частину майна при його поділі повинен надати той з подружжя, на чию користь така компенсація присуджується, оскільки іншому з подружжя присуджується майно. Вимога одного з подружжя (позивача) про стягнення з іншого з подружжя (відповідача) грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, не породжує обов`язку такого відповідача попередньо вносити відповідну грошову суму на депозитний рахунок суду.

Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі - постанова), спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Якщо під час вирішення спору про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

У судовому засіданні встановлено, що спірний автомобіль, який був відчужений відповідачем без згоди позивача, набутий за час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі.

У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03.10.2018 у справі №127/7029/15-ц (провадження №61-9018сво18) зроблено висновок, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі №127/7029/15-ц, провадження №61-9018сво18, Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року у справі №483/812/19, провадження №61-20774св19.

Так, на підставі належно оцінених доказів, поданих сторонами, суд приходить до висновку про те, що спірний автомобіль був спільною сумісною власністю подружжя, проте був відчужений відповідачем за час перебування в шлюбі, без згоди позивача, як другого з подружжя, у зв`язку із чим на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню грошова компенсація вартості 1/2 частини спірного транспортного засобу у сумі, яка згідно висновку експерта 207/24-22, складеного судовим експертом Копцюх Г. на виконання ухвали суду від 12.12.2023 становить 86954,50 грн (173909/2=86954,50).

Стосовно іншого рухомого майна, а саме мотоцикла TEKKEN MN 250 GY 15, 2020 року випуску, об`єм двигуна 223 см. куб, д.н.з. НОМЕР_2 , суд вважає, що відповідачем спростовано презумпцію права спільної сумісної власності на вказаний транспортний засіб і останній є особистою приватною власністю відповідача ОСОБА_2 , оскільки набутий 30.09.2020, тобто після фактичного припинення шлюбних відносин із позивачкою, так як 31.08.2020 ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу. Дана обставина, на думку суду, свідчить про те, що вказаний мотоцикл був придбаний за особисті кошти відповідача, оскільки мав він мав кошти та фінансову можливість придбати вказаний транспортний засіб, що доводиться матеріалами справи, зокрема податковими деклараціями, які свідчать про наявність доходів у відповідача.

За таких обставин Суд приходить до обґрунтованого та переконливого висновку про те, що мотоцикл TEKKEN MN 250 GY 15, 2020 року випуску, об`єм двигуна 223 см. куб, д.н.з. НОМЕР_2 , не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки набутий ОСОБА_2 фактично після подання ним позову до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, тобто в період, коли відповідач не проживав із позивачкою однією сім`єю, а тому є його особистою приватною власністю, з урахуванням того факту, що у відповідача були наявні особисті кошти для придбання вказаного транспортного засобу.

Отож, беручи до уваги, що автомобіль MERSEDES BENZ 200, 2001 року випуску, об`єм двигуна 2000 см. куб, д.н.з. НОМЕР_1 , є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з чим, підлягає поділу між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, та, з урахуванням того, що автомобіль був відчужений відповідачем, без згоди позивача, поділ майна слід здійснити шляхом стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації у розмірі 1/2 частки вартості автомобіля, вартість якого відповідно до висновку експерта 207/24-22, складеного судовим експертом Копцюх Г. на виконання ухвали суду від 12.12.2023 становить 86954,50 грн (173909/2=86954,50).

Разом з тим, позовна вимога позивача про визнання за нею права власності на 1/2 частину вищевказаного автомобіля не підлягає задоволенню, оскільки як було встановлено судом транспортний засіб був відчужений відповідачем, а тому відсутні підстави для визнання за позивачем права власності на таке майно. В даному випадку позивач має право на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки грошової компенсації спільного майна подружжя, що становить 1/2 частину вартості придбаного у період зареєстрованого шлюбу автомобіля MERSEDES BENZ 200, 2001 року випуску, об`єм двигуна 2000 см. куб, д.н.з. НОМЕР_1 у розмірі 86954,50 грн, у зв`язку з чим позовні вимоги необхідно задовольнити частково.

В іншій частині позовних вимог суд відмовляє.

Відповідно до п. 6 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1, п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України).

Отож, беручи до уваги те, що позов задоволено частково, а саме на 75,55 %, то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору в розмірі 915,06 грн. (1211,20/100%х75,55%) та витрати на оплату судової автотоварознавчої експертизи в розмірі 10298,29 грн. (13631,10/100%х75,55%), пропорційно до задоволеної частини позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 141, 213-215, 263-265, 272, 353, 354, ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

В порядку поділу спільного майна подружжя стягнути із ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 86954 (Вісімдесят шість тисяч дев`ятсот п`ятдесят чотири) гривень 50 копійок грошової компенсації 1/2 вартості автомобіля MERCEDES-BENZ, 200, 2001 року випуску.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 915,06 гривень сплаченого позивачем судового збору.

Стягнути із ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 10298,29 гривень понесених витрат на оплату судової автотоварознавчої експертизи.

Копію рішення направити сторонам у справі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду.

Позивач: ОСОБА_1 , проживає за адресом: АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , проживає за адресом: АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 .

Головуючий суддяВ. Л. Дзюбич