Справа № 303/7948/22
П О С Т А Н О В А

Іменем України

30 січня 2025 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

головуючого Джуги С.Д.

суддів Собослоя Г.Г., Мацунича М.В.

з участю секретаря судового засідання: Чичкало М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Мельник Павло Петрович, та апеляційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Сабов Іван Іванович, на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 08 серпня 2023 року у складі судді Мирошниченка Ю.М., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності,-

в с т а н о в и в :

У листопаді 2022 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_2 є власницею частин, а відповідачка 1/4 частини будинку АДРЕСА_1 . Просила припинити право відповідачки на частку у спільному майні, покликаючись на те, що частка відповідачки є незначною, будинок неподільним, спільне володіння та користування майном неможливим. Стверджувала, що таке припинення не завдасть шкоди інтересам відповідачки, яка забезпечена іншим житлом, спільним майном не користується.

Рішенням Мукачівського міськрайсуду Закарпатської області від 08 серпня 2023 року позов задоволено частково.

Припинено право власності ОСОБА_1 на (одну четверту) частку будинку АДРЕСА_1 . Перерахована на рахунок ОСОБА_1 395 451 гривня 50 копійок, внесених ОСОБА_2 на депозитний рахунок Територіального управління Держаної судової адміністрації України в Закарпатській області. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору на оплатою роботи експерта.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Сабов І.І. просить рішення суду першої інстанції скасувати у частині відмови в задоволенні позову та у цій частині ухвалити нове рішення, яким визнати за ОСОБА_2 право власності на частину будинку АДРЕСА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, вказує, що суд безпідставно відмовив у визнанні за нею права власності на частину у вказаному будинку, та не врахував, що відповідач не визнає і оспорює право позивача на цю частку будинку, а тому позивачем обрано належний та ефективний спосіб судового захисту, який забезпечить відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Мельник П.П., просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 повністю відмовити. Вказує, що судом не враховано, що відповідач не має іншого майна, за винятком частки у спірному будинку, вона не є співвласником квартири за адресою в АДРЕСА_2 , така є особистою власністю її чоловіка ОСОБА_3 , який не залучався до участі у справі, а тому припинення права на частку у спільному майно завдасть істотної шкоди її інтересам. Суд першої інстанції зробив неправильний висновок, що вона не має реального інтересу у користуванні своєю часткою у спірному будинку, не сплачує житлово- комунальні постуги, не бере участь у збереженні спільного майна, оскільки дані обставини не є підставою для припинення частки у спільному майні, а також не враховано, що їй створювалися перешкоди у користуванні спірним будинком, що стверджується рішенням суду від 15.08.2023 року у справі № 303/2653/23, яке станом на даний час не набуло законної сили. Судом не враховано, що висновок експерта №198 від 26 квітня 2023 року є неналежним та недопустимим доказом, оскільки в ньому відсутній підпис експерта про те, що він попереджений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, та про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків. Крім того, висновок експерта не враховує вартість земельної ділянки, на якій розташований будинок, частку власності на яку вона також має право і відносно якої також існує невирішений спір у справі № 303/6055/21, що перебуває на розгляді в апеляційному суді.

В судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_2 адвокат Сабов І.І. підтримав подану апеляційну скаргу, просив її задовольнити. Апеляційну скаргу відповідачки просив залишити без задоволення.

Представник апелянта ОСОБА_1 адвокат Мельник П.П. в судовому засіданні підтримав подану апеляційну скаргу, просив її задовольнити. В останнє судове засідання представник апелянта не з`явився, про дату, час місце розгляду справи належним чином повідомлений. Справа на підставі ч.2 ст. 372 ЦПК України розглянута у його відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_4 підлягає задоволенню, апеляційна скарга ОСОБА_2 частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи частково заявлений позов суд першої інстанції виходив з наявності передбачених ст. 365 ЦК України підстав для припинення права власності відповідача ОСОБА_1 на частку будинку та відсутності підстав для визнання за нею права власності на дану частку в будинку.

З даним висновками не може погодитись колегія суддів, оскільки такі не ґрунтуються на нормах матеріального та процесуального права.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.1ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

У відповідності до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За змістом ст.ст.12,81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Матеріалами справи установлено, що позивачка ОСОБА_2 є власницею частин, а відповідачка ОСОБА_1 частини житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.7,9, 12 т.1).

Згідно з актом № 34 від 11 грудня 2021 року, ОСОБА_5 , зареєстрована АДРЕСА_3 , ОСОБА_6 , зареєстрований по АДРЕСА_4 , ОСОБА_7 , зареєстрована по АДРЕСА_5 , засвідчили своїми підписами, що ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 , не проживає з 2001 року (а.с. 13 т.1).

Згідно висновку судової оціночно-будівельної та будівельно-технічної експертизи № 198 від 26 квітня 2023 року ринкова вартість житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями по АДРЕСА_1 станом на час проведення експертизи становить 1 581 806 гривень. Технічно неможливо відповідно до вимог нормативно-правових актів у галузі будівництва виділити частку житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, надземними і підземними комунікаціями, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.88-98 т.1).

Позивачкою внесено на депозитний рахунок суду 395 451,50 грн. (а.с.108 т.1).

Відповідач ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 . (а.с38 т.1).

Згідно інформаційної довідки №296533458 від 26.01.2022 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, квартира АДРЕСА_6 , на праві приватної власності, частка власності 1/1, належить ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності, рішення № НОМЕР_1 , 19.05.2005, видано Мукачівським УМГ. (а.с32 т.1).

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 листопада 2021 року у справі № 303/1710/21 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , Мукачівської міської ради задоволено частково. Визнано недійсним та скасовано рішення 13 сесії 6-го скликання Мукачівської міської ради від 31.08.2011 року №289 в частині затвердження ОСОБА_8 технічної документації із землеустрою та передачі їй у власність земельної ділянки з кадастровим номером 211040000:01:003:0661 за адресою: АДРЕСА_1 . Визнано недійсним та скасовано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК №331045 від 29 травня 2012 року з кадастровим номером: 211040000:01:003:0661. Дане рішення суду не набуло законної сили, оскаржено в апеляційному порядку (а.с.8-16 т.2).

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 15 серпня 2023 року у справі № 303/2653/23 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_8 задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_2 передати ОСОБА_1 дублікати всіх ключів, що забезпечують безперешкодний доступ до будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Зобов`язано ОСОБА_1 відшкодувати ОСОБА_2 витрати на виготовлення дублікатів усіх ключів, що забезпечують безперешкодний доступ до будинку за адресою: АДРЕСА_1 шляхом повернення ОСОБА_2 сплачених грошових коштів за виготовлення дублікатів ключів або шляхом безпосередньої оплати ОСОБА_4 витрат на їх виготовлення виконавцю робіт. Вселено ОСОБА_4 в житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Дане рішення суду не набуло законної сили, оскаржено в апеляційному порядку (а.с.1-6 т.2)

Статтею 41 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частинами 1-3 ст. 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

У ст. 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Тобто ст. 365 ЦК України передбачає реалізацію права співвласників на припинення права власності одного із співвласників на його частку в спільному майні за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але можуть бути застосовані за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Таким чином, при вирішенні позову, пред`явленого на підставі ст. 365 ЦК України, визначальним для прийняття судом рішення є встановлення обставини про те, що припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників не завдасть шкоди особі, право власності на частку якої припиняється, а визначення істотності шкоди, яка може бути завдана співвласнику, право якого припиняється, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та технічних характеристик об`єкта, який є спільним майном.

Таке тлумачення відповідає сталій судовій практиці щодо застосування положень ст. 365 ЦК України про примусове припинення частки у спільному майні, що викладено у постановах Верховного Суду від 31.01.2019 року в справі № 219/1551/17, від 27.04.2021 року в справі № 524/2579/18, від 29.01.2021 року в справі № 629/511/17, від 24.11.2021 року в справі № 754/16751/18 (провадження № 61-10039св21).

Аналогічні висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18), у постанові Верховного Суду від 14.04.2021 року в справі № 344/120/16-ц (провадження № 61-22129св19) та у постановах Верховного Суду України від 16.01.2012 року в справі № 6-81цс11, від 02.07.2014 року в справі № 6-68цс14, від 23.11.2016 року у справі № 6-1943цс16.

Слід також зазначити, що правомірність дій суду при встановленні вказаної вище обставини оцінюється з точки зору відповідності принципу об`єктивності і неупередженості, диспозитивності цивільного судочинства, завданням та основним засадам цивільного судочинства, а саме справедливому, неупередженому та своєчасному розгляду і вирішенню цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України).

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції).

Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 року у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Обґрунтовуючи заявлений позов про припинення права власності відповідачки на 1/4 житлового будинку та визнання за нею права власності на частину даного будинку, позивач ОСОБА_2 посилається на те, що спільне користування даним будинком позивача та відповідача є неможливим, виділ частки в натурі є неможливий, припинення права на частку не завдасть істотної шкоди правам та інтересам ні відповідача, ні членам її сім`ї, оскільки вона не проживає у даному будинку з 2001 року, їй на праві спільної сумісної власності належить частина квартири, в якій вона на даний час проживає, та яка зареєстрована за її чоловіком ОСОБА_3 .

Матеріалами справи установлено, що відповідачка ОСОБА_1 набула право власності на 1/4 частину спірного будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину виданого 25.02.2004 Мукачівською ДНК, тобто дана частка є її спадковим майном.

Твердження позивача, що вона не проживає у даному будинку з 2001 року і не має реального інтересу у користуванні своєю часткою у будинку є безпідставними, оскільки право власності на частку у будинку вона набула лише у 2004 році. Акт № 34 від 11 грудня 2021 року, в якому вказано, що ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , засвідчили своїми підписами, що ОСОБА_1 у будинку за адресою АДРЕСА_1 , не проживає з 2001 року, не є належним, допустимим та достовірним доказом. Інших доказів матеріали справи не містять.

З матеріалів справи, в тому числі і з рішення суду від 15 серпня 2023 року у справі № 303/2653/23, не зважаючи на те, що воно не набуло законної сили, вбачається, що відповідачка, як співвласник, не має доступу до спірного будинку та здійснення права користування будинком, чим спростовуються доводи позивача про втрату інтересу до належного їй майна. Неправомірна (недобросовісна) поведінка одного із співвласників майна у вигляді створення перешкод у користуванні майном іншому співвласнику майна не може беззаперечно доводити факт неможливості спільного володіння та користування майном та бути умовою для припинення права на часту у спільному майні іншого співвласника майна.

Позивачем, відповідно до ст.ст. 13, 81 ЦПК України, належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами не доведено, що відповідач, окрім частки у спірному будинку, має у власності інше нерухоме майно. Квартира, де зареєстрована відповідачка, на підставі свідоцтва про право власності, рішення №128 МВК, 19.05.2005, видано Мукачівським УМГ на праві власності, належить чоловіку відповідачки - ОСОБА_3 . Реєстрація місця проживання (перебування) особи не є підставою для набуття такою особою права володіння, користування чи розпорядження житлом (у тому числі не є підставою для вселення чи визнання за особою права на проживання та/або права користування житлом), про проживання в якому особа повідомила. (ч.4 ст. 1 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні»).

У постанові Верховного Суду від 30.05.2018 року у справі № 760/8958/15-ц (провадження № 61-4860св18) зазначено, що висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Та обставина, що відповідач та її діти зареєстровані в іншому житловому приміщенні само по собі не є підставою для висновку про те, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено.

Матеріалами справи встановлено, що до спірного будинку, як об`єкту нерухомого майна, відносяться складові частини: котельня, літня кухня, сарай, вбиральня, гараж, сарай, споруди. Спірний будинок розташований на земельній ділянці площею 569 кв.м., кадастровий номер 211040000:01:003:066.

З матеріалів справи, в тому числі із рішення суду від 25 листопада 2021 року у справі № 303/1710/21 вбачається, що між сторонами наявний спір про право власності на земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок, співвласником якого в частці є відповідачка ОСОБА_1 , і право на яку в частині має відповідачка ОСОБА_1 . Зі змісту висновку судової оціночно-будівельної та будівельно-технічної експертизи № 198 від 26 квітня 2023 року вбачається, що вартість земельної ділянки, на якій розташований житловий будинок з надвірними спорудами, не визначалася, що свідчить про недостовірну оцінку вартості частки відповідачки ОСОБА_1 , та має істотне значення у справі.

Таким чином, суд першої інстанції, розглядаючи дану справу, не врахував вищенаведені фактичні обставини та вимоги матеріального і процесуального права, повно та всебічно не дослідив наявні у справі докази, не дав їм належної правової оцінки та дійшов помилкових висновків про те, що припинення права власності відповідача на частку у житловому будинку не завдасть істотної шкоди її інтересам та членам її сім`ї, а також, що таке втручання у право власності відповідача є виправданим відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та необґрунтовано в цій частині задовольнив заявлений позов. Вимога позивача про визнання за нею права на частку у вказаному будинку є похідною від вимоги припинення права власності відповідача на частку, а тому також не підлягає задоволенню.

Відповідно до приписів ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З врахуванням наведених обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заявленого позову з вищенаведених підстав.

Згідно із ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За подання апеляційної скарги апелянт ОСОБА_1 сплатила судовий збір у розмірі 1 488, 60 грн., який підлягає стягненню на її користь із позивача.

Керуючись ст.ст.374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Мельник Павло Петрович, задовольнити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Сабов Іван Іванович задовольнити частково.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 08 серпня 2023 року скасувати, ухваливши у справі нове рішення, яким у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 488, 60 грн. сплаченого судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 12 лютого 2025 року.

Головуючий:

Судді: