Справа № 342/522/24
Провадження № 22-ц/4808/167/25
Головуючий у 1 інстанції Федів Л. М.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.,

суддів: Бойчука І.В., Пнівчук О.В.,

за участю секретаря Струтинської Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Паньківа Василя Дмитровича на рішення Городенківського районного суду від 14 листопада 2024 року, ухвалене в складі судді Федів Л.М., у справі за позовом ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Городенківської міської ради, до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав,

в с т а н о в и в:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Паньків В.Д., звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав щодо сина ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача, - Орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Городенківської міської ради.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що сторони з 1 серпня 2014 року по 4 січня 2019 року перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого ІНФОРМАЦІЯ_1 в них народився син ОСОБА_3 . Рішенням Городенківського районного суду від 4 січня 2019 року шлюб між сторонами розірвано.

Позивач зазначив, що у 2018 році відповідачка покинула сім`ю та припинила спілкування з сином. З того часу вона не виявляє жодної уваги до дитини: не відвідує його вдома чи в школі, не телефонує, не надає матеріальної допомоги, не вітає сина з днем народження та іншими святами. Відтак, ОСОБА_4 не відчуває материнської турботи та любові.

Після розлучення сторін з 2019 року син проживає з батьком, оскільки і раніше був емоційно прив`язаний більше до батька, ніж до матері. ОСОБА_1 самостійно забезпечує дитину всім необхідним: продуктами харчування, одягом, навчальними матеріалами. За власні кошти придбав техніку для навчання й розвитку сина, а також мобільний телефон для підтримання зв`язку. Постійно відвідує з сином медичні заклади для профілактичних оглядів і лікування, підтримує зв`язок із педагогами в школі, цікавиться успішністю дитини, відвідує батьківські збори та організовує його навчальний процес. Разом з тим, ніколи не перешкоджав спілкуванню відповідачки з сином, проте мати жодного разу не проявила ініціативи для відновлення контактів з дитиною.

Посилаючись на зазначене, просив суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо сина ОСОБА_3 .

Рішенням Городенківського районного суду від 14 листопада 2024 року у задоволенні позову відмовлено. Попереджено ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання малолітнього сина ОСОБА_3 . Покладено на Службу у справах дітей Городенківської міської ради як орган опіки та піклування контроль за виконанням батьківських обов`язків відповідачкою.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, представник ОСОБА_1 - адвокат Паньків В.Д. подав апеляційну скаргу. Вважає дане рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Вказує, що суд першої інстанції необґрунтовано послався на висновок начальника Служби у справах дітей Городенківської міської ради Боднарчук О.Л. щодо недоцільності позбавлення відповідачки батьківських прав, адже ОСОБА_1 особисто приходив до службового кабінету ОСОБА_5 , висловив свою позицію, надав аргументи та подав відповідну заяву щодо позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав. Причиною його відсутності на засіданні комісії з питань захисту прав дитини стала хвороба сина, про що він поінформував начальника Служби, а забезпечення явки відповідачки не входить до його обов`язків.

Вважає, що твердження про участь матері у житті сина ґрунтуються лише на довідці Городенківського ліцею №1 ім. Івана Данилюка від 08 травня 2024 року, яка в свою чергу базується на інформації класного керівника. Натомість його адвокат повідомив суд, що мати відвідувала школу лише під час шлюбу, а після розлучення участі в навчанні сина не брала. Це ж стосується й твердження про інтерес до здоров`я дитини, оскільки після 2018 року відповідачка не зверталася до медичних закладів щодо сина, незважаючи на укладену декларацію.

Також вважає, що суд першої інстанції не врахував показання свідка ОСОБА_6 - хрещеного батька дитини, який підтвердив, що з моменту розірвання шлюбу ОСОБА_2 жодного разу не прийшла до сина, не брала участі в його житті, не дарувала подарунків на свята і не підтримувала зв`язку, займається особистими справами, зокрема кулінарним бізнесом та поїздками за кордон до своїх батьків, відмовляється відвідувати сина, оскільки він більше прив`язаний до батька, а вона бажає влаштувати своє життя.

Звертає увагу на те, що Служба у справах дітей з моменту отримання копії позовної заяви не проводила перевірок умов проживання дитини та не з`ясовувала причин невиконання ОСОБА_2 своїх батьківських обов`язків. У судовому засіданні начальник Служби підтвердила, що таких перевірок не здійснювалося, необхідна документація не складалася. Відповідальність за збір доказів щодо умисного ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, як стверджує апелянт, неправомірно перекладена на батька, що суперечить положенням ст. 164 Сімейного кодексу України.

Також вказує, що суд не надав належної правової оцінки заяві ОСОБА_2 , в якій вона визнала позовні вимоги та погодилася з розглядом справи без її участі, що свідчить про відсутність заперечень з її боку.

Стверджує, що суд першої інстанції необґрунтовано проігнорував висновок психолога, який вказує на небажання дитини спілкуватися з матір`ю через її байдужість.

Вважає, що долучені до матеріалів справи докази свідчать про умисне самоусунення ОСОБА_2 від виконання нею своїх батьківських обов`язків.

Просить рішення Городенківського районного суду від 14 листопада 2024 року скасувати та ухвалити нове, яким позбавити відповідачку ОСОБА_2 батьківських прав щодо сина ОСОБА_3 .

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні апеляційного суду представник апелянта адвокат Паньків В.Д. доводи та вимоги апеляційної скарги підтримав.

Відповідач ОСОБА_2 та представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Служби у справах дітей Городенківської міської ради в судове засідання апеляційного суду не з`явилися.

Відповідач причини неявки суду не повідомила. Повідомлялася про дату, час та місце розгляду справи належним чином.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Служби у справах дітей Городенківської міської ради подав до суду клопотання про розгляд справи в їх відсутності.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів ухвалила здійснювати розгляд справи за відсутності відповідача та представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_2 з 1 серпня 2014 року перебували у зареєстрованому шлюбі, у якому ІНФОРМАЦІЯ_1 в них народився син ОСОБА_3 , що підтверджується копією повторно виданого Свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 27 квітня 2018 року (а.с. 7).

Рішенням Городенківського районного суду від 04 січня 2019 року шлюб між сторонами розірвано. ОСОБА_7 залишено прізвище « ОСОБА_8 » (а.с. 8-9).

Із копії паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 , виданого 16 травня 2005 року Городенківським РВ УМВС в Івано-Франківській області, вбачається, що місце проживання позивача ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 з 22 травня 2018 року зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 6).

Згідно з відповіддю №546857 від 17 квітня 2024 року з Єдиного державного демографічного реєстру, отриманою судом першої інстанції в порядку, визначеному частиною восьмою ст. 187 ЦПК України, відповідачка ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 29).

Відповідно до Акту обстеження житлово-побутових умов, складеного 06 березня 2024 року комісією Котиківського старостинського округу, ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Будинок не належить йому на праві особистої власності. На даній площі зареєстровані, але не проживають: ОСОБА_9 (мати, ІНФОРМАЦІЯ_4 ) та ОСОБА_10 (сестра, ІНФОРМАЦІЯ_5 ), які знаходяться за кордоном; проживає без реєстрації ОСОБА_3 (син, ІНФОРМАЦІЯ_6 ). Житлово-побутові умови проживання осіб добрі, син проживає в господарстві з батьком без реєстрації (а.с. 14).

Згідно з довідкою-характеристикою Котиківського старостинського округу Городенківської міської ради №6-75 від 06 березня 2024 року за час проживання на території села ОСОБА_1 зарекомендував себе з позитивної сторони. Він доброзичливий, щирий, впевнений у собі, користується авторитетом серед жителів, має дружні стосунки з сусідами, бере активну участь у громадському житті села, займається вихованням сина. Завжди готовий прийти на допомогу ближньому. У спілкуванні ввічливий, у побуті скромний. Скарг на його поведінку не надходило (а.с. 13).

Відповідно до копії листа-відповіді КНП «Городенківська БЛІЛ» Городенківської міської ради №119 від 29 березня 2024 року на адвокатський запит від 26 березня 2024 року ОСОБА_3 з 19.04.2023 року до 25.04.2023 року перебував на стаціонарному лікуванні у дитячому відділі. Догляд за дитиною здійснювала матір ОСОБА_2 , а за її відсутності батько ОСОБА_1 , який цікавився здоров`ям сина та всіляко допомагав йому. 21.11.2022 року, 18.01.2023 року, 03.01.2024 року ОСОБА_4 перебував на амбулаторному лікуванні, під час оглядів був присутній батько (а.с. 11).

У відповідь на запит Служби у справах дітей Городенківської міської ради від 07 травня 2024 року №256/03-24 КП «Городенківський НЦПМД» повідомило, що контактною особою за декларацією дитини, укладеною 18 грудня 2018 року є мама ОСОБА_2 . На медичні огляди хлопчик з`являвся у супроводі мами. 25 квітня 2024 року ОСОБА_2 у телефонному режимі повідомила про хворобу дитини на вітряну віспу. До 10 травня 2024 року ОСОБА_4 знаходився на ізоляції (а.с. 60).

Із довідки №34/01-16 від 12 березня 2024 року, виданої Городенківським ліцеєм №1 ім. Івана Данилюка на підставі інформації класного керівника 3-В класу ОСОБА_11 про участь батька у шкільному житті учня, вбачається, що ОСОБА_1 підтримує контакт із ліцеєм, цікавиться успішністю ОСОБА_4 , відвідує батьківські збори, приводить і забирає сина з ліцею (а.с. 12). А згідно копії довідки цього ліцею №97/01-16 від 08 травня 2024 року обоє батьків беруть участь у шкільному житті ОСОБА_4 : підтримують контакт із ліцеєм, цікавляться успішністю сина, спілкуються з учителями, відвідують батьківські збори. Дитину до ліцею приводять і забирають за потребою (а.с. 59).

Відповідно до Витягу з протоколів діагностичної та консультаційної роботи з клієнтом від 09 серпня 2024 року, наданого психологом ОСОБА_12 , із ОСОБА_3 (9 років) 08 серпня 2024 року проводилася діагностична та консультаційна робота. До психолога звернувся батько дитини ОСОБА_1 , який надав згоду на її проведення та на розкриття конфіденційної інформації. Відомо, що клієнт легко йшов на контакт, був у хорошому емоційному стані. У рамках роботи використовувалася проективна методика «Малюнок сім`ї». Першою клієнт намалював постать батька, що може свідчити про його значимість або емоційну близькість із дитиною. Постать матері на малюнку була відсутня, що може вказувати на підсвідомі негативні почуття до неї або відсутність тісного емоційного контакту. На запитання, чому мама відсутня на малюнку, клієнт пояснив: «…бо ми не спілкуємося, і вона не хоче». Зі слів дитини, на момент консультації йому не були відомі причини, чому мати з ним не спілкується. Він знає лише, що батьки посварилися. На різні запитання про бажання спілкуватися з матір`ю хлопець відповідав, що не хоче, або що хотів би, але з різних причин це неможливо. При згадках про матір ОСОБА_4 опускав голову, відвертав очі та мав пригнічений вигляд (а.с. 77-79).

Відповідачка ОСОБА_2 до суду першої інстанції подавала заяви від 07 серпня 2024 року та від 23 серпня 2024 року про розгляд справи у її відсутності. Вказала, що позовні вимоги визнає та не заперечує щодо задоволення позову. До висновку психолога у неї немає жодних заперечень та зауважень (а.с. 67-68, 75-76)

Також в судовому засіданні Городенківського районного суду були заслухані свідки.

Свідок ОСОБА_6 (двоюрідний брат позивача та хресний батько його сина ОСОБА_4 ) повідомив, що йому відомо про те, що після розлучення сторін їхній син проживає з батьком. Вони часто бачаться. З 2019 року мати участі у вихованні дитини не бере, проживає окремо, не цікавиться життям і здоров`ям дитини, не надає одягу, навіть на день народження не приходить, не прийшла на Перше Причастя дитини до церкви, часто виїжджає за кордон.

Свідок ОСОБА_13 (далекий родич ОСОБА_1 ) вказав, що вони з позивачем працюють разом і дуже часто спілкуються. З часу розлучення батько самостійно виховує сина ОСОБА_4 . Мати участі у вихованні дитини відтоді не бере. Свідок жодного разу не бачив, щоб ОСОБА_2 навідувала дитину чи забезпечувала її матеріально. На день народження з 2019 року по теперішній час мати дитини не приходила, подарунків не дарувала, займається влаштуванням свого життя.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи відсутні об`єктивні та безсумнівні докази свідомого нехтування відповідачкою ОСОБА_2 своїми батьківськими обов`язками щодо сина ОСОБА_3 . Враховуючи, що позбавлення батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність та пропорційність застосування такого за обставин цієї справи не доведено. Суд вважав за доцільне попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виконання нею своїх батьківських обов`язків, а на Службу у справах дітей Городенківської міської ради як орган опіки та піклування покласти контроль за виконанням відповідачкою своїх батьківських обов`язків.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками, з огляду на наступне.

У статті 51 Конституції України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» визначає, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №89-XII (далі Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Частина перша статті 155 СК України передбачає, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Відповідно до пункту 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3, питання про позбавлення батьківських прав повинно вирішуватися лише після всебічного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

У цій справі висновок Органу опіки та піклування є важливим доказом, оскільки саме цей орган має повноваження подавати суду письмовий висновок щодо розв`язання спору відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 19 СК України.

Апеляційний суд погоджується з позицією суду першої інстанції, що висновок Органу опіки та піклування Городенківської міської ради, затверджений рішенням виконавчого комітету від 26 червня 2024 року №927, про недоцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо її малолітнього сина ОСОБА_3 є обґрунтованим, узгоджується із забезпеченням інтересів дитини та базується на доказах, підтверджених у судовому засіданні.

Апелянт заявляє, що участь матері у житті сина підтверджується лише довідкою Городенківського ліцею №1 ім. Івана Данилюка від 08 травня 2024 року, яка базується на інформації класного керівника, а після розлучення відповідачка не брала участі в навчанні сина і не зверталася до медзакладу щодо його здоров`я, попри укладену декларацію.

Однак, з долучених до матеріалів справи доказів вбачається, що участь матері у житті дитини підтверджується копією довідки Городенківського ліцею №1 ім. Івана Данилюка №97/01-16 від 08.05.2024 року, за якою обоє батьків беруть участь у шкільному житті ОСОБА_4 : підтримують контакт із ліцеєм, цікавляться успішністю сина, спілкуються з учителями, відвідують батьківські збори. Дитину до ліцею приводять і забирають за потребою.

Навіть твердження апелянта про те, що мати відвідувала навчальний заклад ще під час шлюбу, вже свідчить про її певний зв`язок із дитиною.

Також про участь відповідачки у житті ОСОБА_4 відомо з відповіді на запит Служби у справах дітей Городенківської міської ради від 07.05.2024 року №256/03-24 КП «Городенківський НЦПМД», у якій зазначається, що контактною особою за декларацією дитини, укладеною 18 грудня 2018 року, є мама ОСОБА_2 . На медичні огляди хлопчик з`являвся у супроводі мами. 25 квітня 2024 року ОСОБА_2 в телефонному режимі повідомила про хворобу дитини.

І схожі за змістом довідки Городенківського ліцею №1 ім. Івана Данилюка №18/01-16 від 22.01.2025 року та КП «Городенківський НЦПМД» №481/01-09 від 22.01.2025 року про участь обох батьків у житті дитини надано представником третьої особи Служби у справах дітей Городенківської міської ради під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Апелянт стверджує, що Служба у справах дітей не провела перевірок умов проживання дитини та не з`ясувала причин невиконання відповідачкою батьківських обов`язків.

Відповідно до вимог частини першої 1 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відтак, як правильно зазначив суд першої інстанції, доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останньої батьківських прав, наявність винної поведінки матері, яка суперечить інтересам дитини, і неможливості змінити цю поведінку на краще, покладено на позивача.

Однак, належних та допустимих доказів свідомого ухилення матері від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини, жорстокого поводження з дитиною чи інших, передбачених ст. 164 СК України підстав позбавлення батьківських прав, ОСОБА_1 надано не було.

У матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо застосування до відповідачки заходів впливу з боку органів внутрішніх справ, накладення адміністративних стягнень, проведення бесід чи винесення попереджень органами опіки та піклування або органами місцевого самоврядування.

Також не надано жодних доказів винної поведінки відповідачки чи умисного ухилення нею від виконання батьківських обов`язків щодо виховання сина. Відсутні докази обставин, які могли б негативно характеризувати відповідачку, зокрема її притягнення до адміністративної або кримінальної відповідальності, перебування на обліку у зв`язку із вживанням алкоголю чи наркотиків, ведення аморального способу життя тощо, які могли б мати негативний вплив на дитину.

Щодо доводів апелянта про те, що суд першої інстанції не врахував показання свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_13 , які вказували на відсутність відповідачки у житті сина, то апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до Постанови Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі №466/9380/17 (провадження №61-2175св20) відсутність побачень дитини з тим із батьків, з ким вона не проживає, не є підставою для позбавлення останнього батьківських прав, оскільки це є крайнім заходом впливу. Ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що покази свідків, за відсутності інших належних доказів, які б у своїй сукупності свідчили б про доведеність позовних вимог, також не є беззаперечними доказами, які б вказували на те, що мати не бажає брати участі в утриманні дитини та її вихованні, свідомо та умисно нехтує своїми батьківськими обов`язками. Показання свідків не можуть бути єдиною підставою для висновку про ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, особливо якщо вони є суб`єктивними і не підтверджуються іншими доказами.

У матеріалах справи відсутні переконливі докази свідомого і систематичного ухилення матері від виконання батьківських обов`язків. Жоден із наданих доказів не підтверджує, що зміна поведінки матері у кращу сторону є неможливою.

Твердження апелянта про те, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки заяві ОСОБА_2 про визнання позовних вимог та погодження з позбавленням її батьківських прав. Суд не бере до уваги, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства.

Таке твердження відображене й у постанові Верховного Суду від 10 листопада 2023 року у справі №401/1944/22 (провадження №61-10115св23). Зокрема, суд вказав, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Тому заяви відповідачки, в яких вона відмовлялася від батьківських прав на дитину та визнавала позов про позбавлення її батьківських прав, не можуть слугувати підставою для задоволення позову. У цій категорії справ визнання позову суперечить закону, а саме частині 3 статті 155 СК України, та порушує інтереси дитини. Верховний Суд наголошує, що саме лише подання заяви про визнання позову у справі про позбавлення батьківських прав не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження існування обставин, передбачених ч. 1 ст. 164 СК України для позбавлення батьківських прав.

Відповідно до постанов Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі №675/2136/19 (провадження №61-2251св22) та від 29 листопада 2023 року у справі №607/15704/22 (провадження №61-11993св23) суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову.

Зважаючи на викладене, колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що визнання відповідачкою позовних вимог не може слугувати єдиною та достатньою підставою для позбавлення її батьківських прав щодо сина, оскільки виключний перелік підстав для позбавлення батьківських прав визначено у частині 1 статті 164 СК України, а добровільна відмова матері від батьківських прав до них не належить.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, про те, що суд першої інстанції не врахував висновок психолога про небажання дитини спілкуватися з матір`ю, теж не заслуговують на увагу, оскільки суд першої інстанції у своєму рішенні зазначив, що у матеріалах справи немає беззаперечних доказів того, що небажання дитини спілкуватися з матір`ю є результатом її винної поведінки, а не наслідком життєвих обставин або конфлікту між батьками.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що особистісні непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки у рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків (постанови Верховного Суду від 07 березня 2024 року у справі №947/7448/22 (провадження №61-18610св23), від 22 листопада 2023 року у справі №320/4384/18 (провадження №61-1682св22), від 06 жовтня 2021 року у справі №320/5094/19 (провадження №61-7357св21)).

Дитина має право на особливе піклування та свободу вибору щодо своїх батьків. Позбавлення батьківських прав, а також подальше усвідомлення цього дитиною, може негативно вплинути на її свідомість. Тому цей захід слід розглядати виключно як крайню міру для захисту прав дитини.

Небажання дитини спілкуватися з одним із батьків не може розцінюватися як ухилення ними від виконання своїх батьківських обов`язків і не є підставою для позбавлення батьківських прав (постанова Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі №331/5427/17 (провадження №61-12023св18)).

Відповідно до постанови Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі №705/3040/18 (провадження №61-19878св21) думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується під час вирішення питання про позбавлення батьківських прав, оскільки вона може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким дитина через малолітній вік неспроможна надавати об`єктивну оцінку, та не завжди відповідає інтересам самої дитини.

ОСОБА_1 не обґрунтував, як позбавлення відповідача батьківських прав забезпечить захист прав та інтересів дитини.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності рішення суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції на підставі належно оцінених доказів дійшов правильного висновку щодо відмови у задоволенні позову, а також щодо попередження ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання малолітнього сина ОСОБА_3 та покладення на Службу у справах дітей Городенківської міської ради як орган опіки та піклування контролю за виконанням батьківських обов`язків відповідачкою.

Позбавлення батьківських прав матері щодо неповнолітньої дитини є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батьків, так і для дитини. Судом на перше місце ставляться якнайкращі інтереси дитини, оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновком суду першої інстанції, який належним чином дослідив та оцінив подані сторонами докази, правильно застосував норми матеріального і процесуального права та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для застосування до відповідачки ОСОБА_2 крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення батьківських прав щодо дитини.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування по доводах апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Паньківа Василя Дмитровича залишити без задоволення.

Рішення Городенківського районного суду від 14 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: І.В. Бойчук

О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 20 лютого 2025 року.