Справа № 161/6961/24 Головуючий у 1 інстанції: Івасюта Л. В.
Провадження № 22-ц/802/172/25 Доповідач: Данилюк В. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Данилюк В. А.,

суддів Киці С. І., Шевчук Л. Я.,

секретаря Черняк О. В.,

з участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача Бірюк І. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, ОСОБА_3 , приватний нотаріус Ариванюк Тетяна Олексіївна, про встановлення факту припинення застави та скасування записів про заборону відчуження, за апеляційною скаргою представника відповідача Національного банку України Бірюк Ірини Владиславівни на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 листопада 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, ОСОБА_3 , приватний нотаріус Ариванюк Т. О., про встановлення факту припинення застави та скасування записів про заборону відчуження.

Позов обґрунтований тим, що 11.07.1997 між КБ «Волиньторгінвестбанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитну угоду № 120, відповідно до якої банк надав клієнту кредит на суму 15500,00 грн терміном до 10.07.1998. З метою забезпечення вказаної угоди, 16.07.1997 між КБ «Волиньторгінвестбанк» та позивачем було укладено договір застави, відповідно до якого майновим поручителем ОСОБА_3 є ОСОБА_1 , яка передає в заставу квартиру АДРЕСА_1 , яка належить їй на підставі договору купівлі-продажу від 12.07.1996.

Зазначає, що її сестра ОСОБА_3 повернула банку кредит з відсотками в 1998 році у зв`язку з чим вона вважала, що застава її квартири є припиненою. Документів, що підтверджують погашення кредиту та відсутність претензій банку у неї немає.

На початку року вона дізналася, що на її квартиру досі накладено арешт на підставі договору застави від 16.07.1997. При цьому вона позбавлена можливості отримати інформацію про погашення кредиту за кредитною угодою № 120 від 11.07.1997 у КБ «Волиньторгінвестбанк», оскільки останній було реорганізовано у ТОВ «Діалогбанк», а він ліквідовано.

Із відповіді на адвокатський запит вбачається, що 01.08.2001 Національний банк України зареєстрував зміни до статуту банку, зареєстрованого Національним банком України 14.10.1994 у зв`язку зі зміною найменування банку з КБ «Волиньторгінвестбанк» на ТОВ «Діалогбанк». Відповідно до статуту ТОВ «Діалогбанк», він є правонаступником всіх прав та зобов`язань «Волиньторгінвестбанк». 10.05.2011 правління Національного банку України прийняло постанову № 143 «Про відкликання банківської ліцензії та призначення ліквідатора ТОВ «Діалогбанк». Ліквідатором було призначено ОСОБА_4 03.03.2012 комісія Національного банку України з питань нагляду та регулювання діяльності банків прийняла рішення № 165 «Про виключення відомостей щодо ТОВ «Діалогбанк» з державного реєстру банків», про містяться відповідні записи у Державному реєстрі банків.

З метою зняття арешту, вона звернулася до нотаріуса, проте постановою від 16.01.2024 їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії з підстав відсутності документів, необхідних для зняття заборони відчуження нерухомого майна.

Зазначає, що в архівних справах ТОВ «Діалогбанк» не зазначено про передачу до Національного банку України ліквідатором банку кредитної справи ОСОБА_3 , а відповідно до остаточного звіту ліквідатора ТОВ «Діалогбанк» в кредитному портфелі банку на початок процедури ліквідації банку кредит на ім`я ОСОБА_3 не зазначений.

Попри повне повернення її сестрою ОСОБА_3 кредитних коштів, ні КБ «Волиньторгінвестбанк», ні ТОВ «Діалогбанк», ні ліквідатор, не звернулися до нотаріуса із заявою про зняття заборони відчуження з її квартири у зв`язку зі сплатою кредиту за кредитною угодою № 120 від 11.07.1997.

Запис про таке обтяження позбавляє її права на мирне володіння майном та на розпорядження ним.

Посилаючись на викладене, позивач просить суд встановити факт припинення застави за договором застави від 16.07.1997, який укладений між ОСОБА_1 та Комерційним банком «Волиньторгінвестбанк», правонаступником якого був ТОВ «Діалогбанк», скасувати запис про заборону відчуження об`єктів нерухомого майно № 6178734 від 04.03.2008 (архівний номер: 16783LUTSK1, Архівна дата: 23.02.1998, Дата виникнення: 16.07.1997, № реєстра: 2048-2, внутр. № 1В01023823EF2F2F2845, комментарий: 333-64.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 листопада 2024 року позов задоволено.

Встановлено факт припинення застави за договором застави від 16 липня 1997 року, який укладений між ОСОБА_1 та Комерційним банком «Волиньторгінвестбанк», правонаступником якого був ТОВ «Діалогбанк».

Скасовано запис про заборону відчуження об`єктів нерухомого майно № 6178734 від 04 березня 2008 року (архівний номер: 16783LUTSK1, Архівна дата: 23.02.1998, Дата виникнення: 16.07.1997, № реєстру: 2048-2, внутр. № 1В01023823EF2F2F2845, комментарий: 333-64.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник відповідача Національного банку України Бірюк І. В. подала апеляційну скаргу, в якій вказує, що рішення суду положенням законодавства не відповідає, оскільки судом першої інстанції не вжито всі передбачені законом заходи для всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи, не надано оцінку змісту заявлених вимог, не враховано висновки щодо застосування відповідних норм права, що викладені в постановах Верховного Суду при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Просить рішення скасувати та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову до Національного банку України.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_2 просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_2 заперечили проти задоволення апеляційної скарги, представник відповідача ОСОБА_5 апеляційну скаргу підтримала.

Заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 11.07.1997 між КБ «Волиньторгінвестбанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитну угоду № 120, відповідно до якої банк надав клієнту кредит на суму 15500,00 грн. терміном до 10.07.1998.

З метою забезпечення вказаної угоди 16.07.1997 між КБ «Волиньторгінвестбанк» та позивачкою було укладено договір застави, відповідно до якого майновим поручителем ОСОБА_3 є ОСОБА_1 , яка передає в заставу квартиру АДРЕСА_1 , яка належить їй на підставі договору купівлі-продажу від 12.07.1996.

Позивачка зазначає, що її сестра ОСОБА_3 повернула банку кредит з відсотками в 1998 році, однак не зважаючи на припинення кредитного договору та договору застави, записи щодо перебування належного позивачу майна в заставі та заборона відчуження такого майна залишаються дійсні. Про такий факт ОСОБА_1 дізналася на початку цього року, зокрема відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 11.01.2024 № 361511978 вбачається, що 04.03.2008 Другою луцькою державною нотаріальною конторою зареєстровано обтяження № 6718734 на підставі договору застави, б/н від 16.07.1997 (а.с. 23).

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 16.01.2024 № 6/02-31 приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Ариванюк Т .О. було відмовлено ОСОБА_1 у знятті заборони відчуження з належної їй квартири АДРЕСА_1 . Нотаріус зазначила, що зняття заборони відчуження нерухомого майна відбувається після одержання повідомлення установи банку, підприємства чи організації про погашення позики (кредиту), відповідно до ст.74 Закону України «Про нотаріат». ОСОБА_1 не надано нотаріусу необхідних документів для зняття заборони відчуження нерухомого майна.

Судом встановлено, що позивачка позбавлена можливості отримати інформацію про погашення кредиту за кредитною угодою № 120 від 11.07.1997 у КБ «Волиньторгінвестбанк», оскільки останній було реорганізовано у ТОВ «Діалогбанк», який ліквідовано.

Так, із відповіді на адвокатський запит вбачається, що 01.08.2001 Національний банк України зареєстрував зміни до статуту банку, зареєстрованого Національним банком України 14.10.1994 у зв`язку зі зміною найменування банку з «Волиньторгінвестбанк» на ТОВ «Діалогбанк». Відповідно до статуту ТОВ «Діалогбанк», він є правонаступником всіх прав та зобов`язань «Волиньторгінвестбанк».

10.05.2011 правління Національного банку України прийняло постанову № 143 «Про відкликання банківської ліцензії та призначення ліквідатора ТОВ «Діалогбанк». Ліквідатором було призначено Боткачак С.І.

03.03.2012 комісія Національного банку України з питань нагляду та регулювання діяльності банків прийняла рішення № 165 «Про виключення відомостей щодо ТОВ «Діалогбанк» з державного реєстру банків», про що містяться відповідні записи у Державному реєстрі банків.

Крім цього, в описах архівних справ ТОВ «Діалогбанк» кредитна справа (у тому числі, кредитна угода від 11.07.1997 № 120, договір застави від 16.07.1997 та інші документи/листування) ОСОБА_3 не зазначена та на архівне зберігання до Національного банку України ліквідатором ТОВ «Діалогбанк» не передавалася. Дана обставина підтверджує факт погашення особою кредиту, який було забезпечено укладеним з позивачкою договором застави.

Крім того, допитана у судовому засіданні третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача ОСОБА_3 суду пояснила, що 11.07.1997 між нею та КБ «Волиньторгінвестбанк» було укладено кредитну угоду № 120. В терміни визначені угодою, а саме до 10.07.1998 нею було повернуто кредит та сплачені відсотки за кредит. Зазначила, що вона була впевнена, що у зв`язку з повним виконанням умом кредитної угоди та сплатою грошових коштів з відсотками, необхідність у заставі минула та вона повинна була бути скасована.

Пунктом 9 договору застави від 16.07.1997 передбачено, що договір застави діє до повного виконання Заставодавцем своїх зобов`язань, згідно кредитної угоди від 11.07.1997. Строк дії договору до повного виконання умов кредитного договору.

Таким чином, виконання основного зобов`язання припиняє заставу й відповідно обтяження нерухомого майна, яке є предметом застави. Оскільки, ОСОБА_3 , майновим поручителем за кредитним договором якої була ОСОБА_1 , заборгованість погашено у повному обсязі, кредитне зобов`язання припинилося, що зумовлює припинення застави з огляду на її похідний характер.

Тлумачення, як ст. 3 ЦК України загалом, так і п. 6 ч.1 ст. 3 ЦК України свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства, що випливає з постанови Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01.03.2021 у справі № 180/1735/16-ц, постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18.04.2022 в справі № 520/1185/16-ц та постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.12.2022 у справі № 214/7462/20.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.06.2021 у справі № 554/4741/19, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18.04.2022 у справі № 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20).

Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2019 у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18.09.2023 у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплений принцип непорушності права приватної власності, що означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону, за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена лише у випадку і порядку, встановлених законом. Всім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (ст.ст. 317, 319 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (ст. 391 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (ч.2 ст.1050 ЦК України).

Відповідно до ст.ст.526, 610 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином, згідно з умовами договору. При неналежному виконанні зобов`язань, вони припиняються внаслідок розірвання договору, сплачується неустойка, відшкодовуються збитки.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Зобов`язання вважається виконаним належним чином, якщо таке виконання здійснене відповідно до умов договору та вимог законодавства, а якщо умови виконання не визначені у договорі або законі, то вони повинні бути виконані відповідно до звичаїв ділового обороту або до вимог, що зазвичай ставляться (ст.ст. 526, 599 ЦК України).

Право застави припиняється у разі припинення зобов`язання, забезпеченого заставою (п. 1 ч.1 ст.593 ЦК України).

Застава має похідний характер від забезпеченого нею зобов`язання (ст. 3 Закону України «Про заставу»).

Відповідно до ст. 28 Закону України «Про заставу», застава припиняється з припиненням забезпеченого заставою зобов`язання.

Виходячи з наведеного, застава припиняється, зокрема з припиненням забезпеченого заставою зобов`язання. При цьому, законодавець не вимагає від заставодавця будь-яких дій, пов`язаних з припиненням застави, оскільки застава за відсутності іншої обґрунтованої заборгованості припиняється за фактом припиненням забезпеченого заставою зобов`язання, тобто у зв`язку з виконанням кредитної угоди № 120 від 11.07.1997.

Відповідно до ч.3 ст.44 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» після припинення обтяження обтяжувач самостійно або на письмову вимогу боржника чи особи, права якої порушено внаслідок наявності запису про обтяження, протягом п`яти днів зобов`язаний подати держателю або реєстратору Державного реєстру заяву про припинення обтяження і подальше вилучення відповідного запису з Державного реєстру. У разі невиконання цього обов`язку обтяжувач несе відповідальність за відшкодування завданих збитків.

Згідно з п.4 ч.1 ст.24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження.

Відповідно до ст.74 Закону України «Про нотаріат», одержавши повідомлення установи банку, підприємства чи організації про погашення позики (кредиту), повідомлення про припинення іпотечного договору або договору застави, а також припинення чи розірвання договору довічного утримання, звернення органів опіки та піклування про усунення обставин, що обумовили накладення заборони відчуження майна дитини, нотаріус знімає заборону відчуження жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна.

Згідно з п.5 гл.15 р. II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, нотаріус знімає заборону відчуження майна при одержанні повідомлення, зокрема: кредитора про погашення позики; про припинення (розірвання, визнання недійсним) договору застави (іпотеки); про припинення договору іпотеки у зв`язку з набуттям іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, після припинення договору іпотеки у зв`язку з відчуженням іпотекодержателем предмета іпотеки; за рішенням суду; в інших випадках, передбачених законом.

Пунктом 6.1 глави 15 розділу II Порядку передбачено, що про зняття заборони, а також про зняття судовими або слідчими органами та органами державної виконавчої служби накладеного ними арешту на майно нотаріус робить відповідні відмітки в реєстрі для реєстрації заборон і арештів та в алфавітній книзі обліку заборон відчуження і арештів нерухомого майна.

Отже, законодавством передбачено підстави та порядок зняття заборони відчуження нерухомого майна. Враховуючи необхідність документального закріплення підстав зняття нотаріусом заборони відчуження нерухомого майна (нотаріус не може зняти заборону без офіційного звернення), у разі особистого звернення до нотаріуса осіб, які є ініціаторами зняття заборони, та мають на це необхідні права та повноваження, нотаріусу слід відбирати від таких осіб відповідну заяву, в якій міститиметься прохання про зняття заборони відчуження нерухомого майна та до якої додаються необхідні підтверджуючі документи.

При одержанні заяви та підтверджуючих документів, на виконання п. 6.1. гл. 15 р. II вказаного Порядку, нотаріус реєструє таку заяву в журналі реєстрації вхідних документів та робить відповідні відмітки в реєстрі для реєстрації заборон і арештів та в алфавітній книзі обліку заборон відчуження і арештів нерухомого майна. Після зняття заборони відчуження нерухомого майна нотаріус, який зняв заборону, може провести державну реєстрацію припинення обтяження (заборони), а також припинення іншого речового права (іпотеки) - у разі, коли знімається заборона з предмета іпотеки, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тобто, у процедурі зняття заборони первинними є дії щодо завершення початої нотаріальної дії з накладення заборони (з проставленням відміток у відповідному реєстрі та алфавітній книзі та проставлення відмітки на правочині) та лише після цього можливе внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо припинення заборони та іпотеки. З припиненням іпотеки фактично припиняється обтяження нерухомого майна іпотекою, адже всі правові підстави для його утримання під обтяженням відсутні.

На підставі встановлених обставин справи та в контексті вище зазначених норм законодавства суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачкою ОСОБА_1 обґрунтовано належними доказами свої позовні вимоги про встановлення факту припинення застави за договором застави, та, враховуючи, що обтяження, накладене на майно позивачки, позбавляє її права на мирне володіння майном та на розпорядження ним, її вимоги підлягають до задоволення повністю.

Що стосується порушення норм процесуального права, про які зазначено в апеляційній скарзі, то такі доводи не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Відповідно до ст. 188 ЦПК України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

В даному випадку в одному провадженні об`єднано дві вимоги, одна з яких про скасування обтяження на нерухоме майно, яка не може бути розглянута в окремому провадженні, тому доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм процесуального права у зв`язку з розглядом справи в порядку позовного провадження є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги, що Національний банк України є неналежним відповідачам, були предметом дослідження і судом було надано вичерпний висновок, що належним відповідачем за вказаним позовом є ТОВ «Діалогбанк» як правонаступник усіх прав та зобов`язань «Волиньторгінвестбанк» який 03.03.2012 був виключений з Державного реєстру банків у зв`язку з його ліквідацією. Проте запис про реєстрацію обтяження не скасований, оскільки повідомлення про припинення застави в порядку ст.74 Закону України «Про нотаріат» не було подано. Наявність такого запису порушує право власника предмета застави.

Національний банк України та Фонд гарантування вкладів фізичних осіб не є стороною кредитного договору з позивачем, у них відсутні зобов`язання перед нею. Разом з тим, рішення суду про задоволення позовних вимог не порушує їх законні права та інтереси.

Таким чином, позивачка позбавлена іншої можливості, ніж на підставі рішення суду, скасувати заборону належного їй на праві нерухомого майна. Натомість відмова позивачу у задоволенні позовних вимог, які є обґрунтованими, про що зазначено судом у вказаному рішенні, у зв`язку з неналежним відповідачем у справі породить для останньої подальшу судову тяганину щодо захисту свого права власності та створить перешкоди позивачу у доступі до правосуддя.

Така позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13 червня 2024 року у справі №333/8899/21. Слід звернути увагу, що зазначеною постановою не було скасовано прийнятих по справі судових рішень про задоволення позову в порядку позовного провадження в контексті положень ст. 410 ЦПК України.

Такої ж позиції дотримується Верховний Суд і надалі, про що свідчить постанова від 13.11.2024 року у справі №308/14160/21, де було скасовано рішення судів обох інстанцій і встановлено факт припинення іпотеки в порядку позовного провадження.

Отже, доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та вимогах закону та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача Національного банку України Бірюк Ірини Владиславівни залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 листопада 2024 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13 лютого 2025 року.

Головуючий

Судді :