Справа № 508/744/21
Номер провадження 6/508/4/25
У Х В А Л А

20 лютого 2025 року селище Миколаївка

Суддя Миколаївського районного суду Одеської області Банташ Д.С., ознайомившись з заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «СІТІ ФАКТОР» про заміну сторони виконавчого провадження, стягувач Товариство з обмеженою відповідальністю «ЛАЙМ КЕПІТЕЛ», боржник ОСОБА_1 ,

встановив:

10.02.2025 року до суду в особі представника Гавірко О.О. звернулося «Товариство з обмеженою відповідальністю «СІТІ ФАКТОР» із заявою, відповідно до змісту якої просить замінити сторону стягувача Товариство з обмеженою відповідальністю «ЛАЙМ КЕПІТЕЛ», яке відступило права вимоги на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СІТІ ФАКТОР».

Вирішуючи питання про прийняття заяви до розгляду, доходжу висновку про залишення заяви без руху за таких підстав.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до висновків, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2022 у справі № 183/4196/21 зазначено, що вирішення питання щодо заміни сторони виконавчого провадження, з примусового виконання виконавчих написів нотаріусів відбувається за правилами цивільного судочинства.

Однак, статтею 442 ЦПК України не врегульовані вимоги щодо форми та змісту заяви про заміну сторони виконавчого провадження.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 26.12.2003 №14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження», скарги, заяви, подання мають відповідати загальним вимогам щодо форми та змісту позовної заяви, передбаченим положеннями ЦПК України.

Відтак, вимоги до вказаної заяви визначаються загальними нормами.

Серед іншого, як визначено ч. 2 ст. 183 ЦПК України до заяви, скарги, клопотання чи заперечення, які подаються на стадії виконання судового рішення, в тому числі в процесі здійснення судового контролю за виконанням судових рішень, додаються докази їх надіслання (надання) іншим учасникам справи (провадження).

Відтак, з урахуванням положень ч. 2 ст. 183 ЦПК України, у випадку подання заяви про заміну стягувача, до заяви повинні бути долучені докази її надсилання іншим учасникам провадження.

Проте, всупереч вимогам ч. 2 ст. 183 ЦПК України, заявником, доказів направлення боржнику за адресою зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 , заяви про заміну сторони виконавчого провадження з додатками, при зверненні до суду, надано не було.

Опис вкладення, доданий заявником в якості додатку до заяви про заміну сторони виконавчого провадження не містить інформації про поштову адресу отримувача, вказаний лише індекс населеного пункту, що унеможливлює суд переконатися у виконанні заявником вимоги ч. 2 ст. 183 ЦПК України.

Із наведених норм слідує, що належним доказом направлення копії заяви та доданих до неї документів учасникам справи є бланк опису вкладення з номером поштового відправлення, завірений відповідним відділенням зв`язку, разом з фіскальним чеком/квитанцією про відправлення. Тобто належним доказом надіслання копії заяви з доданими до неї документами заінтересованим особам є оригінал опису вкладення відправленої поштової кореспонденції, в якому перелічені всі документи, які надсилаються одержувачу та який засвідчений підписом працівника відділення поштового зв`язку та відбитком календарного штемпеля цього відділення, а також розрахунковий документ поштової установи, а саме оригінал поштової квитанції (чеку).

Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність в матеріалах заяви підтвердження відправлення копії заяви з додатками боржнику.

Окрім того, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.10 Конституції України державною мовою в Україні є українська мова.

Згідно ст. 9 ЦПК України цивільне судочинство в судах здійснюється державною мовою. Суди забезпечують рівність прав учасників судового процесу за мовною ознакою. Суди використовують державну мову в процесі судочинства та гарантують право учасників судового процесу на використання ними в судовому процесі рідної мови або мови, якою вони володіють. Учасники судового процесу, які не володіють або недостатньо володіють державною мовою, мають право робити заяви, надавати пояснення, виступати в суді і заявляти клопотання рідною мовою або мовою, якою вони володіють, користуючись при цьому послугами перекладача, в порядку, встановленому цим Кодексом.

Відповідно до ст.12 ч.1 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судочинство і діловодство в судах України проводяться державною мовою.

Як роз`яснив Конституційний Суд України у Рішенні від 14.12.99 № 10-рп/99 (справа №1-6/99) положення частини першої статті 10 Конституції України, за яким «державною мовою в Україні є українська мова», треба розуміти так, що українська мова як державна є обов`язковим засобом спілкування на всій території України при здійсненні повноважень органами державної влади та органами місцевого самоврядування (мова актів, роботи, діловодства, документації тощо), а також в інших публічних сферах суспільного життя, які визначаються законом (частина п`ята статті 10 Конституції України).

Отже, законом встановлено вимоги, відповідно до яких сторони, які беруть участь у справі, подають до суду письмові процесуальні документи і докази, викладені державною мовою. При цьому законом надано можливість особі, яка не володіє мовою, якою здійснюється цивільне судочинство, користуватися рідною мовою або мовою, якою вона володіє, завдяки залученню до справи перекладача, без додаткових для цієї особи витрат, а тому відсутні підстави вважати, що така особа обмежена у правах та буде позбавлена судового захисту.

Як вбачається з матеріалів справи, заяву подано до суду українською мовою, проте прізвище ім`я по батькові боржника вказано російською мовою « ОСОБА_1 ».

Згідно з ч. 1 ст. 185 ЦПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175-177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Суд звертає увагу, що право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує і Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях «Голдер проти Великої Британії» від 21.02.1975 року, «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16.12.1992 року. Відтак, в кожному випадку позивач при зверненні до суду із позовом повинен дотримуватися норм процесуального законодавства.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини її основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Враховуючи викладені вище обставини, суд дійшов висновку про залишення заяви без руху з наданням заявнику строку для усунення вказаних в ухвалі недоліків.

Керуючись ст.ст. 175, 177, 183, 185, 260, 261, 353 ЦПК України, суд

постановив:

Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «СІТІ ФАКТОР» про заміну сторони виконавчого провадження, стягувач Товариство з обмеженою відповідальністю «ЛАЙМ КЕПІТЕЛ», боржник ОСОБА_1 - залишити без руху.

Встановити заявнику строк десять днів з дня отримання ним цієї ухвали для усунення недоліків, вказаних в мотивувальній частині ухвали.

Роз`яснити заявнику, що якщо недоліки заяви не буде усунено в строк, встановлений судом, заява вважатиметься неподаною і буде повернута заявнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню в апеляційному порядку не підлягає.

Суддя Дмитро БАНТАШ