ПОСТАНОВА

Іменем України

17 лютого 2025 року м. Кропивницький

справа № 388/2332/24

провадження № 22-ц/4809/529/25

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Мурашка С. І. (головуючий, суддя-доповідач), Єгорової С. М., Карпенка О. Л.,

за участі секретаря Бойко В. В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

третя особа Служба у справа дітей та сім`ї Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Долинського районного суду Кіровоградської області від 22 листопада 2024 року у складі судді Кнурова О. А. і

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст заяви про забезпечення позову

В листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про забезпечення позову та просила:

-зобов`язати ОСОБА_3 негайно передати (повернути) малолітню ОСОБА_4 до її матері ОСОБА_1 за місцем реєстрації і постійного проживання до ухвалення судового рішення у справі про встановлення місця проживання;

- зобов`язати ОСОБА_3 до ухвалення судового рішення у справі про встановлення місця проживання дитини дотримуватися графіку спілкування батька з дитиною, визначеного розпорядженням Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації № 720 від 22 липня 2024 року;

- зобов`язати ОСОБА_3 до ухвалення судового рішення у справі про встановлення місця проживання дитини не перешкоджати ОСОБА_1 в будь-який спосіб спілкуватися з малолітньою ОСОБА_4 , брати участь у її вихованні та піклуванні;

- заборонити ОСОБА_3 особисто або через третіх осіб вивозити за межі України малолітню дитину ОСОБА_4 без дозволу матері ОСОБА_1 .

Заява мотивована тим, що ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про визначення місця проживання малолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_3 без згоди позивача та в порушення розпорядження Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації № 305 від 21.03.2024 «Про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 », яким визначено місце проживання дитини з матір`ю громадянкою ОСОБА_1 , та розпорядження Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації № 720 від 22.07.2024 «Про визначення способів участі у вихованні дитини громадянина ОСОБА_3 », - вивіз дитину за адресою свого місця проживання: АДРЕСА_1 , та чинить перешкоди її побачення з дитиною.

Крім того, ОСОБА_1 вважала, що ОСОБА_3 має намір вивезти доньку за кордон на постійне проживання без згоди матері.

Відсутність спілкування матері з донькою протягом розгляду спору між сторонами по суті негативно вплине на психолігчне здоров`я дитини, призведе до відчуження дитини від матері та інших родичів, втраті емоційного контакту між ними та призведе до відставання дитини в навчанні.

Позивач вважала, що вказані обставини можуть значно утруднити виконання рішення суду або навіть зробити його неможливим, що свідчить про наявність підстав для вжиття запропонованих заходів забезпечення позову, як наслідок, звернулась до суду з відповідною заявою.

Короткий зміст оскаржуваної ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Долинського районного суду Кіровоградської області від 22 листопада 2024 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення її позову до ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини задоволено частково.

Вжито заходи забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визначення місця проживання малолітньої дитини - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації (справа № 759/24172/24).

Зобов`язано ОСОБА_3 повернути (не перешкоджати поверненню) ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за місцем проживання її матері ОСОБА_1 .

Заборонено ОСОБА_3 особисто або через третіх осіб, вивозити малолітню ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за межі України без згоди матері ОСОБА_1 .

Іншу частину вимог заяви про забезпечення позову залишено без задоволення.

Ухвала суду мотивована тим, що визначені судом види забезпечення позову є співмірними із заявленими позивачем позовними вимогами та не порушують як права відповідача, так і інтереси інших осіб, зокрема дитини, оскільки забезпечення позову носить тимчасовий характер до вирішення судом спору.

Короткий зміст апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати ухвалу Долинського районного суду Кіровоградської області від 22 листопада 2024 року про забезпечення позову в частині зобов`язання відповідача повернути (не поверешкоджати поверненню) ОСОБА_1 малолітньої дитини ОСОБА_5 за місцем проживання матері.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при винесенні ухвали в оскаржуваній частині прийняв необґрунтоване рішення, не встановив обставини, які мають значення для справи, допустив порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Представинком позивача в заяві про забезпечення позову вказано обставини, які не відповідають дійсності.

Суд першої інстанції повинен був розглядати заяву про забезпечення позову у судовому засіданні з викликом сторін, проте, не врахувавши вимоги ч. 4 ст. 153 ЦПК України прийняв судове рішення без повноцінного вивчення ситуації.

Твердження ОСОБА_1 про те, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до негативних наслідків для дитини та може ускладнити виконання рішення суду є безпідставними.

Крім того, вимога позивача про поверненя їй дитини до ухвалення рішення суду у справі про визначення місця проживання дитини є тотожною вимозі позовної заяви, а тому відповідно до ч. 10 ст. 150 ЦПК України така вимога не може бути задоволена.

Відзиви на апеляційну скаргу

Від адвоката Тесленка М. С., який представляє інтереси ОСОБА_1 , надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а ухвалу Долинського районного суду Кіровоградської області від 22 листопада 2024 року без змін.

Відзиву на апеляційну скаргу від Служби у справах дітей та сім`ї Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації не надходило, що згідно вимог частини третьої статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції в частині, яка оскаржується.

Розгляд справи у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції

В судовому засіданні апеляційного суду, проведеного в режимі відеоконференції, ОСОБА_2 підтримав доводи апеляційної скарги, представник ОСОБА_1 адвокат Тесленко М. С., заперечував проти доводів апеляційної скарги.

Представник Служби у справах дітей та сім`ї Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується довідкою про доставку електронного документу.

Відповідно до положень частини першої статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Оскільки третя особа про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, суд вирішив розглядати справу без участі осіб, що не з`явились, що відповідає положенням ст. 372 ЦПК України.

Позиція апеляційного суду щодо апеляційної скарги

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на таке.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвала суду першої інстанції в частині, яка оскаржується, не відповідає.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є батьками малолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 .

Розпорядженням № 305 від 21.03.2024 Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації «Про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 » визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю, громадянкою ОСОБА_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Розпорядженням № 720 від 22.07.2024 Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації «Про визначення способів участі у вихованні дитини громадянина ОСОБА_3 », визначено такі способи участі батька у вихованні та спілкуванні з малолітньою дочкою, а саме:

- щовівторка та щочетверга з 16 год 00 хв до 20 год 00 хв;

- щосуботи з 10 год 00 хв до 21 год 00 хв;

- один місяць у літній період.

Відповідно до розпорядження № 305 від 21.03.2024 Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації «Про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 », воно було прийнято за зверненням ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

За змістом наданих відеоматеріалів та документів складених при прийнятті заяви про кримінальне правопорушення дитина - ОСОБА_5 перебуває у свого батька ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 .

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Оскільки ухвала суду першої інстанції оскаржується в частині вимог заяви про забезпечення позову шляхом зобов`язання ОСОБА_3 негайно передати (повернути) малолітню ОСОБА_4 до її матері ОСОБА_1 за місцем реєстрації і постійного проживання до ухвалення судового рішення у справі про встановлення місця проживання, суд згідно зі статтею 367 ЦПК України в іншій частині його не переглядає.

Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК).

Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч. ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК).

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику суду як джерело права.

Стаття 6 Конвенції гарантує кожному при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків право на справедливий і відкритий розгляд у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Статтею 13 Конвенції встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів до забезпечення позову.

Так, згідно п. 43 рішення ЄСПЛ по справі «Шмалько проти України» право на суд одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Таким чином, невжиття заходів забезпечення позову, може призвести до утруднення виконання рішення суду, а відтак й до порушення права особи на доступ до правосуддя, в аспекті ст. 6 Конвенції.

Частинами першою, другою статті 149 ЦПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Статтею 150 ЦПК України визначено перелік видів забезпечення позову, у пункті 3 якої передбачено, що позов може забезпечуватись встановленням обов`язку вчиняти певні дії.

Частиною десятою статті 150 ЦПК України встановлена заборона вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення судупро задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) зазначено, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

Матеріалами справи підтверджується, що в обґрунтування обраного виду забезпечення позову шляхом зобов`язання ОСОБА_2 негайно передати (повернути) малолітню ОСОБА_4 до її матері ОСОБА_1 за місцем реєстрації і постійного проживання, позивач посилалась на те, що відсутність спілкування матері з донькою протягом рогляду спору між сторонами може значно утруднити виконання рішення суду або навіть зробити його неможливим.

У справі, що переглядається, між сторонами виник спір у сімейних правовідносинах щодо місця проживання спільної дитини.

Відповідно до статті 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

У частині десятій статті 150 ЦПК України передбачено, що не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Забезпечення позову шляхом зобов`язання відповідача передати (повернути) малолітню ОСОБА_4 до її матері ОСОБА_1 за місцем реєстрації і постійного проживання фактично є тотожним позовним вимогам ОСОБА_1 про визначення місця проживання малолітньоїдоньки з матір`ю.

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Встановивши, що обраний позивачем вид забезпечення позову є тотожним задоволенню позовних вимог без вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення заяви позивача про забезпечення позову шляхом зобов`язання ОСОБА_2 негайно передати (повернути) малолітню ОСОБА_4 до її матері ОСОБА_1 за місцем реєстрації і постійного проживання.

До схожих за змістом висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 06 грудня 2018 рокуу справі № 727/3856/18(провадження № 61-43461 св 18),від 20 лютого 2019 рокуу справі № 754/4437/18(провадження № 61-47464св18), від 15 липня 2020 рокуу справі № 382/878/19(провадження № 61-17176св19)та від 13 квітня 2022 рокуу справі № 742/2502/21(провадження № 61-17126св21).

Суд не бере до уваги доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції повинен був розглядати заяву про забезпечення позову у судовому засіданні з викликом сторін, оскільки аналіз змісту пложення ч. 4 ст. 153 ЦПК України свідчить про те, що суд має право, проте, не зобов`язаний призначити розгляд заяви про забезпечення позову у судовому засіданні з викликом сторін та тільки у виняткових випадках, які, в свою чергу, судом не встановлені.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Розглядаючи заяву про забезпечення позову в частині вирішення вимог щодо зобов`язання ОСОБА_2 передати (повернути) малолітню ОСОБА_4 до її матері ОСОБА_1 за місцем реєстрації і постійного проживання, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявінсть підстав для заздоволення вказаних вимог.

Порушення норм процесуального права та неправильне застосування права норм матеріального права відповідно до п. 4 ч. 1ст. 376 ЦПК Україниє підставою для скасування ухвали суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині.

Ураховуючи викладене, наявні правові підстави для задоволення апеляційної скарги, скасування ухвали суду першої інстанції в оскарженій частині та ухвалення в цій частині нового судового рішення про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Щодо судових витрат

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК Україниякщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Суд апеляційної інстанції не здійснює розподіл судових витрат, оскільки питання про розподіл судових витрат, посених сторонами, буде вирішуватись під час винесення рішення у справі по суті спору.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Долинського районного суду Кіровоградської області від 22 листопада 2024 рокув частині задоволених вимог заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом зобов`язання ОСОБА_2 негайно передати (повернути) малолітню ОСОБА_4 до її матері ОСОБА_1 за місцем реєстрації і постійного проживання до ухвалення судового рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини, скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні вказаних вимог.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 24.02.2025.

Головуючий суддя С. І. Мурашко

Судді С. М. Єгорова

О. Л. Карпенко