Справа № 521/1959/25
Номер провадження № 4-с/521/20/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2025 року м. Одеса

Малиновський районний суд м. Одеси, у складі:

головуючого судді Бобуйка І.А.,

секретаря судового засідання Шелкопляс В.В.,

розглянувши у судовому засіданні в залі суду в м. Одесі скаргу ОСОБА_1 в порядку статті 448 ЦПК України, особа дії (бездіяльність), якої оскаржуються: Київський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), заінтересовані особи: ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі філії «Одеске РУ «ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , -

В С Т А Н О В И В :

05.02.2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою, на дії (бездіяльність) державного виконавця, у якій просив суд: зобов`язати Київський відділ ДВС у м.Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) зняти арешт зі всього нерухомого майна ОСОБА_1 ; зобов`язати Київський відділ ДВС у м.Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) зняти заборону здійснювати відчуження будь-якого рухомого майна, що належить ОСОБА_1 ; зобов`язати Київський відділ ДВС у м.Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) припинити обтяження №7362821 в Державному реєстру речових прав на нерухоме майно (спеціальний розділ), внесене 16.10.2014 державним реєстратором Антінескул Ю.В, на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер 44784625, виданого 12.09.2014, видавник ОСОБА_4 , Перший Київський відділ державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції шляхом внесення змін до відповідного реєстру.

05.02.2025 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями Малиновського районного суду м. Одеси, справу розподілено судді Малиновського районного суду м. Одеси Бобуйку І.А.

ОСОБА_1 до судового засідання не з`явився, повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи належним чином та своєчасно, разом із скаргою надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, скаргу просив задовольнити.

Представник Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) до судового засідання не з`явився, повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи належним чином та своєчасно, причини неявки суду не повідомив.

Інші учасники справи у судове засідання до суду не з`явились, повідомлялись про дату, час та місце розгляду справи належним чином та своєчасно, причини неявки суду не повідомили.

Згідно ч. 2 ст. 450 ЦПК України, неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення скарги на дії (бездіяльність) державного виконавця.

Згідно із частиною першою статті 1 Закону України "Про виконавче провадження", виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно ст. 447 ЦПК України, судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах здійснює суд, який розглянув справу як суд першої інстанції. Суд може здійснювати судовий контроль за виконанням судового рішення у порядку, встановленому цим розділом.

Відповідно до положень ст.447-1 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

За частиною першою ст. 6 Закону України "Про виконавче провадження", державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

29.11.2007 між ОСОБА_5 та ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі філії «Одеське регіональне управління» ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» був укладений кредитний договір. В якості забезпечення повернення кредитних ресурсів ОСОБА_6 передала в іпотеку банку нерухоме майно - житловий будинок, який находиться за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку, загальною площею 0,100 га по цій же адресі.

ОСОБА_1 виступав у вказаних відносинах у якості поручителя, не будучи власником або співвласником вищевказаного предмету іпотеки.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 11.12.2008 року по справі №2-5680-08 за позовом ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі філії «Одеське регіональне управління» ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі філії «Одеське регіональне управління» ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» за кредитним договором від 29.11.2007 суму боргу в розмірі 1 121 943 грн. 88 коп.

Після реалізації заставного майна, залишена сума боргу склала 778 893,07 грн. Тобто, двоповерховий будинок та земельну ділянку було реалізовано за суму 343 050,81 грн. Вказана сума боргу - 778 893,07 грн. стала предметом відкриття виконавчого провадження №44784625 відкритого стосовно скаржника Першим Київським відділом ДВС м.Одеси.

В рамках зазначеного виконавчого провадження 12.09.2014 року заступником начальника Першого Київського відділу ДВС Одеського міського управління юстиції Дмитренко О.Ю. було накладено арешт на все нерухоме майно, що належить ОСОБА_1 .

Отже, на дату звернення із скаргою, 28.02.2025 року, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Єдиного реєстру заборон відчужень об?єктів нерухомого майна щодо суб?єкта, стосовно ОСОБА_1 міститься актуальна інформація про державну реєстрацію обтяжень (номер обтяження7362821, вид обтяження - арешт нерухомого майна), підставою для якого є постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження номер 44784625 від 12.09.2014 року , видавник ОСОБА_4 , Перший Київський відділ державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції.

Так, постановою державного виконавця Першого Київського відділу ДВС Одеського міського управління юстиції, Дмитренко О.Ю. від 12.09.2014 року було відкрито виконавче провадження № 44784625 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» в особі філії «Одеське РУ «АТ «Банк «Фінанси та кредит» грошової суми у розмірі 778 893,07 грн.

Постановою від 12.09.2014 року державного виконавця Першого Київського відділу ДВС Одеського міського управління юстиції Дмитренко О.Ю. було накладено арешт на все нерухоме майно, що належить ОСОБА_1 .

Згідно Інформації про виконавче провадження (копія додається), отриманої в мережі Інтернет https://trade.informjust.ua/, виконавче провадження № 44784625 закрито 31.03.2015 року на підставі п.4 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (повернення стягувачу виконавчого документу).

Наявність зазначеного обтяження суд вважає протиправним, оскільки виконавче провадження, в рамках якого воно було накладено, є закінченим, а відповідно до ч. 1 статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» №606-XIV від 21.04.1999 року, який діяв на момент відкриття та закриття виконавчого провадження №44784625, у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов?язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), чи повернення виконавчого документу до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт накладений на майно боржника, знімається. Скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також проводяться інші дії, необхідні у зв?язку із завершенням виконавчого провадження.

Крім того, у частині 2 статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» №606-XIV зазначено, що у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на все майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Таким чином, з 31.03.2015 року (дати закриття виконавчого провадження), скаржник втратив статус боржника, але через бездіяльність державного виконавця, якій не зняв арешт з його майна, як того передбачає Закон України «Про виконавче провадження» №606-XIV, стосовно скаржника продовжує існувати обтяження за №7362821 в Державному реєстрі обтяжень.

У листопаді 2024 року заявник звернувся до Київського відділу ДВС у м.Одесі Південного регіонального Управління Міністерства юстиції (м.Одеса) із заявою, у якій просив зняти арешт з нерухомого майна, яке належить скаржнику у зв?язку із закриттям виконавчого провадження.

Листом від 09.12.2024 року № 156266 Київським відділом ДВС у м.Одесі Південного регіонального Управління Міністерства юстиції (м.Одеса), заявнику було відмовлено у зняті арешту зв?язку з відсутністю підстав, передбачених ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VII від 02.06.2016.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначаються Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» №606-XIV від 21.04.1999 року (в редакції, яка діяла станом на дату закінчення виконавчого провадження, а саме Закон №606-XIV від 21.04.1999) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання рішень - це сукупність дій визначених у Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при здійсненні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у відкритому виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов?язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб та інших посадових осіб, державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Спори про право цивільне, пов?язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

За змістом положень чинного законодавства боржник у виконавчому провадженні не може пред?являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця у визначеному відповідним процесуальним законом порядку. Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24.05.202 1 у справі №712/12136/18.

Так, відповідно до статті 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до п. 1 статті 448 ЦПК України, скарга подається стороною до суду, який розглянув справу, як суд першої інстанції. Оскільки судове рішення, за яким відкрито виконавче провадження № 44784625, ухвалювалось Малиновським районним судом м.Одеси, то скаргу подано саме до цього суду як суду першої інстанції.

У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов?язковість рішень суду.

Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказував у своїх рішеннях, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов?язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов?язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію про захист прав людини i основоположних свобод (далі - Конвенція). Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», №18357/91, § 40).

Виконання судових рішень у справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду й ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статями 6, 13 Конвенції.

Саме такий принцип застосовує ЄСПЛ у своїй сталій практиці, зазначаючи, що виконання судових рішень є невід?ємною частиною судового процесу, оскільки без цієї стадії судового процесу сам факт прийняття будь- 14 якого рішення суду втрачає сенс. Саме на цій стадії судового процесу завершується відновлення порушених прав особи.

ЄСПЛ неодноразово наголошував у своїх рішеннях, що право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції, також захищає і виконання остаточних та обов?язкових судових рішень (рішення у справах «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року, «Ясіун?єне проти Литви» від 06 березня 2003 року, «Руйану проти Румунії» від 17 червня 2003 року, «Півень проти України» від 29 червня 2004 року).

Існування заборгованості, яка підтверджена остаточним і обов?язковим для виконання судовим рішенням, дає особі, на користь якої таке рішення винесено, підгрунтя для «законного сподівання» на виплату такої заборгованості і становить «майно» цієї особи у розумінні статті 1 Першого протоколу (рішення ЄСПЛ у справі «Агрокомплекс проти України» від 25 липня 2013 року).

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції.

Згідно з частиною п?ятою статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов?язковими до виконання на всій території України.

Частиною першою статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов?язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов?язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх в добровільному порядку, на час видачі виконавчого листа №2-5680/08, виданого 25.05.2009 року Малиновським районним судом м.Одеси, та пред?явлення його до виконання були врегульовані Закону України «Про виконавче провадження» №606-XIV від 21.04.1999 року, який втратив чинність 05 жовтня 2016 року.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» №606-XIV від 21.04.1999 року, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною першою статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» №606-XIV від 21.04.1999 року встановлено, що державний виконавець зобов?язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Пунктом 2 частини першої статті 25 Закону України «Про виконавче провадження» №606-XIV від 21.04.1999 року визначено, що державний виконавець здійснює виконавчі дії по виконанню рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме повернення виконавчого документа стягувачу згідно із статтею 40 цього Закону.

Суд зазначає, що Київський відділ ДВС у м. Одесі, відмовляючи листом від 09.12.2024 року №156266 у знятті арешту на належне скаржнику майно, невірно посилався на статтю 59 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 N?1404-VII, оскільки на момент спірних відносин (закриття виконавчого провадження - 31.03.2015) діяв інший закон, а саме Закон України «Про виконавче провадження» №606-XIV від 21.04.1999, який втратив чинність 05.01.2017 року. Тому Київський відділ ДВС у м.Одесі повинен був діяти (знімати арешт) керуючись Законом, що діяв станом на 31.03.2015 року, оскільки згідно з частиною третьою статті з Цивільного процесуального кодексу України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення

Так, до підстав зняття арешту також належать закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов?язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв?язку із завершенням виконавчого провадження.

Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом (частина перша статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» №606-XIV від 21.04.1999 року).

Відповідно до пунктів 2, 5 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» №606-XIV від 21.04.1999 року, виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо: у боржника відсутне майно, на яке може бути звернуто стягнення, а, здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними; у результаті вжитих державним виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, з?ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи, місце проживання, перебування боржника - фізичної особи (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров?я, у зв?язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини, за якими мають бути стягнуті кошти чи інше майно, та інші виконавчі документи, що можуть бути виконані за безпосередньої участі боржника).

Відповідно до статті 30 Закону України «Про виконавче провадження» №606-XIV від 21.04.1999 року, державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження - згідно із статтею 49 цього повернення виконавчого документа стягувачу - згідно із статтею 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно із статтею 48 цього Закону.

Отже, як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчих документів з різних підстав, законодавцем визначено як стадію завершення виконавчого провадження, за яким ніякі інші дії державного виконавця не проводяться.

Частиною другою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» №606-XIV від 21.04.1999 року передбачено, що у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Відповідно до пункту 3.17 Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 2 квітня 2012 року №512/5 (далі - «Інструкція №512/5») в редакції чинній на момент прийняття державним виконавцем оскаржуваної постанови, у постанові про повернення виконавчого документа стягувачу, державний виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, а також наслідки завершення відповідного виконавчого провадження (зняття арешту тощо).

Тобто незняття ДВС арешту з майна боржника у виконавчому провадженні при поверненні виконавчого документа стягувачеві є протиправною бездіяльністю органу державної виконавчої служби і порушене право скаржника підлягає захисту шляхом зобов?язання ДВС зняти арешт з нерухомого майна скаржника. Такі висновки зробив Верховний суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 27.03.2020 у справі № 817/928/17 (провадження №/9901/20268/18).

Крім того, Київський відділ ДВС у м. Одесі у листі від 09.12.2024 року № 156266 при визначенні процедури знаття арешту посилається на відсутність підстав, зазначених у п.16 розділу VIII Інструкції №512/5 в редакції, яка діє на теперішній час, а не на час спірних відносин, коли зазначений пункт взагалі не існував.

Підсумовуючи викладене, суд зазначає, що застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права

Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об?єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Указані норми визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності.

Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов?язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб?єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов?язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції. Такі висновки зробив Верховний суд у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 13.07.2022 по справі №2/0301/806/11 (провадження № 61/-3814св22).

Одночасно, у постанові Верховного суду у складі Першої судової Касаційного цивільного суду від 10.01.2024 по справі № 2/0301/806/11 (провадження № 61/-3814св22), яка розглядала касаційну скаргу з тотожніх правовідносин, зазначено, що в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 липня 2021 року у справі № 2-356/12 (провадження №61-5972в19), від 03 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20 (провадження № 61-1980св21), від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15-ц (провадження № 61-18160св19), від 26 січня 2022 року у справі № 127/1541/14-д (провадження №61-2829св21), в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 січня 2023 року у справі № 127154714-ц (провадження №61-12997св21), в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2023 року у справі №2-3600/09 (провадження №61-12406св21), на які послалася заявник в касаційній скарзі, викладено правовий висновок про те, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Верховний суд зазначив, що оскільки виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа було завершене так як виконавчий документ повернено стягувачу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення скарги, так як державний виконавець не виконав вимог статті 38 Закону N? 606-XIV та при поверненні виконавчого документа стягувачу не зазначив про скасування арешту, накладеного на майно боржника. При цьому місцевий суд обґрунтовано виходив з того, що з моменту закінчення виконавчого провадження минуло близько 12 років, виконавче провадження вже знищене у зв?язку із закінченням строку його зберігання. Тому подальше накладення арешту на майно боржника та оголошення заборони на його відчуження є невиправданим втручанням у його право на мирне володіння своїм майном та обмежує його права, позбавляє його можливості вільно користуватися та розпоряджатися належним йому на праві власності майном».

Судом встановлено, що з моменту ухвалення Малиновським районним судом м.Одеси рішення по справі № 2-5680/08 минуло більше 16 років (рішення ухвалено 11.12.2008 року), а з моменту закриття виконавчого провадження ВП №4478425 минуло більше 9 років (провадження закрито 31.03.2015), тобто є підстави вважати наявність, що подальше існування арешту, накладеного на майно ОСОБА_1 та оголошення заборони на його відчуження є невиправданим втручанням у його право на мирне володіння своїм майном та обмежує його права на користування та розпорядження ним.

Згідно отриманої відповіді Київського відділу ДВС у м.Одесі Південного регіонального Управління Міністерства юстиції (м.Одеса) від 09.12.2024 року №156266 станом на 09.12.2024 року на примусовому виконанні у зазначеному відділі виконавчі провадження стосовно ОСОБА_1 відсутні.

Таким чином відсутні підстави для арешту майна ОСОБА_1 та оголошення заборони на його відчуження в рамках виконавчого провадження № 44784625, оскільки з моменту закриття вказаного провадження (31.03.2015 року) він втратив статус «боржника», тому має гарантовані Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, Конституцією України та законами України право на вільне володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Керуючись ст.ст. 1, 6, 34, 39 42 Закону України «Про виконавче провадження», ст. ст. 1216, 2218, 1220, 1268, 1296, 1297 ЦК України, 1282, ст.ст. 447 - 453 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Скаргу ОСОБА_1 в порядку статті 448 ЦПК України, особа дії (бездіяльність), якої оскаржуються: Київський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), заінтересовані особи: ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі філії «Одеске РУ «ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - задовольнити.

Зобов`язати Київський відділ ДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) зняти арешт зі всього нерухомого майна ОСОБА_1 .

Зобов`язати Київський відділ ДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) зняти заборону здійснювати відчуження будь-якого рухомого майна, що належить ОСОБА_1 .

Зобов`язати Київський відділ ДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) припинити обтяження №7362821 в Державному реєстру речових прав на нерухоме майно (спеціальний розділ), внесене 16.10.2014 державним реєстратором Антінескул Ю.В, на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер 44784625, виданого 12.09.2014, видавник ОСОБА_4 , Перший Київський відділ державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції шляхом внесення змін до відповідного реєстру.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку, шляхом подачі в п`ятнадцятиденний строк, з дня проголошення ухвали, апеляційної скарги.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя: Бобуйок І.А.