ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1364/25 Справа № 205/1874/24 Суддя у 1-й інстанції - Басова Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Красвітної Т.П.,

при секретарі - Сахарові Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 26 вересня 2024 року та додаткове рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 01 жовтня 2024 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «ДТЕК Дніпровські електромережі», ОСОБА_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач у лютому 2024 року звернулася до суду з вищезазначеним позовом, у якому просила суд визнати дії АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» стосовно безпідставного ненадання послуг електропостачання, відповідно до укладеного договору споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії від 26 жовтня 2023 року противоправними; зобов`язати АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» під`єднати квартиру АДРЕСА_1 до електромереж та поновити постачання електричної енергії у відповідності до укладеного договору споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії від 26 жовтня 2023 року; зобов`язати ОСОБА_1 надати відповідну письмову згоду АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» на укладення договору про надання послуг з розподілу електричної енергії від 26 жовтня 2023 року та користування послугами.

Позов мотивований тим, що позивач є власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , власником іншої 1/2 частини вищевказаної квартири є її колишній чоловік ОСОБА_1 . Квартира є об`єктом спільної часткової власності на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 вересня 2022 року. В квартирі з 31 грудня 2007 року по теперішній час проживає позивач та самостійно сплачує комунальні послуги. ОСОБА_1 не проживає в квартирі з липня 2000 року.

25 жовтня 2023 року АТ«ДТЕК Дніпровські електромережі» було проведено безпідставне відключення електроенергії в спірній квартирі на підставі заяви ОСОБА_1 від 10 жовтня 2023 року, мотивованої тим, що він, нібито, не проживає у вказаній квартирі певний період часу, а тому споживати електроенергію немає необхідності. ОСОБА_1 без згоди іншого співвласника припинив електропостачання до квартири, звернувшись одноособово до АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» із відповідною заявою, ввівши їх в оману, надавши витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, в якому зазначено лише його єдиним власником квартири.

26 жовтня 2023 року після сплати рахунку з підключення споживача між позивачем та АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» було укладено договір про надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії та відкрито особовий рахунок на ім`я ОСОБА_2 . Однак, після проведення всіх вказівок АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» та сплати рахунку на підключення електроенергії електроенергія за її місцем проживання так і не була підключена, як потім вона дізналася з причини того, що ОСОБА_1 не надав на це свою письмову згоду. Листом АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» позивачу було повідомлено, що персоналом ЦОК ОСР договір про постачання електроенергії від 26 жовтня 2023 року, виданий на ім`я ОСОБА_2 укладено помилково. На всі скарги, звернення їй було запропоновано звернутися до суду за захистом своїх прав.

10 грудня 2023 року позивач звернулася із досудовою вимогою до ОСОБА_1 , в якій просила надати їй письмову згоду на вчинення правочину, оскільки з липня 2020 року останній фактично не проживає в спірній квартирі, але ОСОБА_1 не реагує на її звернення, у зв`язку із чим вимушена звернутися до суду з даним позовом.

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 26 вересня 2024 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано дії АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» стосовно безпідставного ненадання послуг електропостачання, відповідно до укладеного договору споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії від 26 жовтня 2023 року противоправними.

Зобов`язано АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» під`єднати квартиру АДРЕСА_1 до електромереж та поновити постачання електричної енергії у відповідності до укладеного договору споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії від 26 жовтня 2023 року.

Зобов`язано ОСОБА_1 надати відповідну письмову згоду АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» на укладення договору про надання послуг з розподілу електричної енергії від 26 жовтня 2023 року та користування послугами.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1 211,20 грн.

Стягнуто з АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» в дохід держави судовий збір у розмірі 2 422,40 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що споживач комунальних послуг є особа, яка такі послуги фактично споживає, якою є позивач у даній справі. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для позбавлення користувача житлового приміщення права отримувати комунальні послуги. Договір про надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії укладений зі ОСОБА_2 існує. При цьому, відповідач, подавши заяву про припинення постачання електроенергії за спірною адресою, діяв на шкоду позивачеві, будучи достеменно обізнаним про її фактичне там проживання та користування комунальними послугами, що призвело до безпідставного відключення квартири, де вона є також співвласником, від енергопостачання з боку АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі».

01 жовтня 2024 року Ленінським районним судом м. Дніпропетровська у справі ухвалено додаткове рішення, яким заяву представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Індюкової Т.В. про стягнення витрат на правничу допомогу у справі задоволено.

Стягнуто з АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 11666,66 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5833,34 грн.

Додаткове рішення суду мотивовано тим, що заявником доведено фактичне надання правової допомоги у цій справі, що документально підтверджено, а її обсяг встановлено судом першої інстанції за наданими заявником матеріалами.

Не погодившись з рішеннями суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яке буде враховувати інтереси дитини, та скасувати додаткове рішення у справі від 01 жовтня 2024 року.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував його доводи щодо наявності у позивача заборгованості по сплаті за послуги постачання електроенергії, оскільки договір про надання послуг укладений на його ім`я, то і позов енергопостачальної компанії буде пред`являтись саме до нього. Зазначив, що суд першої інстанції не врахував того факту, що відповідач не проживає за спірною адресою та комунальними послугами не користується, а стягнення заборгованості у разі звернення до суду енергопостачальною компанією покладе на нього надмірний тягар та буде суперечить інтересам їх з позивачем спільної дитини, яка наразі проживає разом з відповідачем та знаходиться на повному його утриманні. Також зазначив, що додаткове рішення у справі про стягнення з нього на користь позивача витрат на правову допомогу також покладає на нього додатковий тягар з витрачення коштів, які повинні бути використані ним на утримання сина.

ОСОБА_2 своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористалася та відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не подавала, але в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, рішення суду скасувати в частині зобов`язання ОСОБА_1 надати згоду на укладання договору про надання послуг з розподілу електричної енергії та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цієї позовної вимоги, в іншій частині рішення суду та додаткове рішення суду залишити без змін, з таких підстав.

Судом встановлено, що на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 жовтня 2020 року шлюб між тронаи у справі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дітей ОСОБА_3 , 2005 року народження, та ОСОБА_4 , 2013 року народження, в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (а.с. 184-185).

На підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 вересня 2022 року квартира АДРЕСА_1 визнана об`єктом спільної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .. ОСОБА_2 належить 1/2 частки квартири, а ОСОБА_1 1/2 частки квартири (а.с. 186-189).

До матеріалів справи долучено акт від 12 лютого 2024 року складений головою правління ОСББ «32» про не проживання в квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_1 (а.с. 18).

Також до матеріалів справи долучено акт від 12 лютого 2024 року, складений головою правління ОСББ «32» про фактичне проживання в квартирі АДРЕСА_1 позивача ОСОБА_2 (а.с. 19).

Особовий рахунок № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_2 відкритий на ОСОБА_1 2 (а.с 129).

10 жовтня 2023 року листом № 302015600 ОСОБА_2 звернувся до ЦОК ОСР щодо проведення відключення об`єкту (квартири), розташованої за адресою АДРЕСА_2 .

25 жовтня 2023 року персоналом ОСР проведено припинення послуг електропостачання вищевказаної квартири, згідно наданої заявки клієнта.

26 жовтня 2023 року з ОСОБА_2 було укладено договір про надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії та відкрито ККР № 15, відповідно до поданих документів та наданого рахунку для підключення квартири.

З 30 жовтня 2023 року на підставі заяви ОСОБА_1 квартира АДРЕСА_1 відключена від постачання електричної енергії (а.с. 35-37).

На запит позивача щодо причин відключення квартири постачання електричної енергії та відновлення електропостачання АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» надіслало відповіді, відповідно до яких розподіл електричної енергії об`єкту споживача було припинено на підставі абз. 2.4.27 ПРЕЕ з посиланням на ч. ч. 1-3 ст. 358 ЦК України (а.с. 42-44).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що побутовий споживач - індивідуальний побутовий споживач (фізична особа, яка використовує електричну енергію для забезпечення власних побутових потреб, що не включають професійну та/або господарську діяльність). Об`єкт побутового споживача - житловий будинок (частина будинку), квартира або будівля, які розміщені за однією адресою та належать одній фізичній особі або декільком фізичним особам на правах власності або користування. Споживання електричної енергії - користування електричною енергією споживачем за допомогою електрообладнання для задоволення потреб споживача.

Враховуючи, що особовий рахунок відкрито на ім`я ОСОБА_1 , то він і є споживачем таких послуг. Однак, фактично він за спірною адресою не проживає, а мешкає там позивач у справі, яка користується комунальними послугами за спірною адресою та виявила бажання укласти договір про надання послуг на її ім`я, що і було відповідачем АТ "ДТЕК Дніпровські електромережі" здійснено. Натомість, згодом цей відповідач визнав такий договір укладеним помилково, адже відсутня письмова згода іншого співвласника квартири, тобто, ОСОБА_1 .

Весь цей час з моменту подання ОСОБА_1 заяви про відключення постачання електроенергії до квартири, права позивача на користування своїм майном, як споживача послуг, було порушено відповідачами, що і належить до захисту в судовому порядку.

Положенням ст. 41 Конституції України, зокрема, визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ч. 1 ст. 356 ЦК України).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплено положення про те, що громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей.

Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України та частини першої статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до статті 395 ЦК України речовими правами на чуже майно є: 1) право володіння; 2) право користування (сервітут); 3) право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); 4) право забудови земельної ділянки (суперфіцій). Законом можуть бути встановлені інші речові права на чуже майно.

Згідно статті 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ від 24.11.1986 року у справі "Gillow v. the U.K."), так і на наймача (рішення ЄСПЛ від 18.02.1999 року у справі "Larkos v. Cyprus").

Судом вірно встановлено, що наявність у ОСОБА_2 такого права встановлена на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська, яке набрало законної сили 19 жовтня 2022 року. Тобто, ОСОБА_2 має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування зазначеною квартирою, у тому числі і від її другого власника ОСОБА_1 (положення статті 391 ЦК України), з чим повністю погоджується і колегія суддів.

Згідно з частиною першою статті 382 ЦК України квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання.

Відповідно до частини першої статті 50 ЖК УРСР жиле приміщення, що надається громадянам для проживання, має бути благоустроєним стосовно до умов даного населеного пункту, відповідати встановленим санітарним і технічних вимогам.

За змістом пункту 5 частини першої статті 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" житлово-комунальні послуги результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами (пункту 2 частини першої статті 5 зазначеного Закону).

Згідно з пунктами 1, 4 частини першої статті 7 цього ж Закону споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів; на усунення протягом строку, встановленого договорами про надання житлово-комунальних послуг або законодавством, виявлених недоліків у наданні житлово-комунальних послуг.

Таким чином, забезпечення електропостачання у житлових приміщеннях, це необхідна складова належних умов проживання у житловому приміщенні. Припинення електропостачання у житловому приміщенні суттєво погіршує умови проживання та перебування у ньому.

Статтею 162 ЖК УРСР передбачено, що користувач житлового приміщення має вносити плату за комунальні послуги, які використовує, однак не повинен укладати окремі договори.

Більш того, законодавство про надання комунальних послуг, зокрема послуг електропостачання, не передбачає можливості укладення окремого договору про надання комунальних послуг з користувачем житлового приміщення, що належить на праві власності іншій особі.

Водночас, відсутність договору про надання комунальних послуг з користувачем житлового приміщення, власником якого є інша особа, не позбавляє користувача житлового приміщення права на отримання комунальних послуг, зокрема послуг електропостачання.

Відтак, право на отримання комунальних послуг нерозривно пов`язане з правом користування житловим приміщенням і таке не вимагає будь-якого додаткового оформлення.

Хоч у частині першій статті 26 Закону України "Про електроенергетику" й передбачено, що споживання енергії можливе лише на підставі договору з постачальником, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 7 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для позбавлення користувача житлового приміщення права отримувати комунальні послуги.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи договір про надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії укладений зі ОСОБА_2 існує.

Зазначений правовий висновок відповідає висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі№ 6-2951цс15.

Колегія суддів наголошує, що відповідач ОСОБА_1 особисто зазначив у зверненні до АТ "ДТЕК Дніпровські електромережі, що він не є споживачем послуг та не користується електроенергією за спірною адресою, а, відтак, і заявив про розірвання договору з АТ "ДТЕК Дніпровські електромережі.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що "оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука "а також зловживання правом в інших формах", що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)".

Суди не можуть виходити лише з наявності в особі певного права, але мають перевірити добросовісність його здійснення, зокрема, причину та мету дій особи в межах наданого їй права, усвідомлення особою, яка здійснює право, того, що таким чином порушуються та обмежуються права та законні інтереси інших осіб, тощо.

Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 319 ЦК України власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції в цій частині вимог правомірно зазначено, що ОСОБА_1 , подавши заяву на відключення квартири від електропостачання, діяв недобросовісно, порушивши таким чином права позивача, яка правомірно користується цим майном та має право на належні умови проживання і отримання комунальних послуг в силу Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Разом з цим, колегія суддів частково приймає до уваги доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 та вважає, що заявлена вимога щодо зобов`язання ОСОБА_1 подати письмову згоду на укладання ОСОБА_2 договору про надання послуг з АТ "ДТЕК Дніпровські електромережі, не може бути задоволена, оскільки такий договір вже існує, як вірно встановив суд першої інстанції, та додаткової згоди ОСОБА_1 при таких обставинах не потрібно, враховуючи, що останній не є користувачем послуг та не заперечує, що позивач там фактично проживає та користується комунальними послугами.

Крім того, ОСОБА_1 , оскаржуючи як рішення суду від 26 вересня 2024 року у даній справі, так і додаткове рішення від 01 жовтня 2024 року, посилався на те, що у разі виникнення заборгованості у позивача перед АТ "ДТЕК Дніпровські електромережі, саме до нього буде пред`явлений позов щодо стягнення такої заборгованості, оскільки на його ім`я відкритий особовий рахунок та що буде суперечить інтересам дитини, яка проживає разом із ним та знаходиться на його повному утриманні.

Колегія суддів відзначає, що такі доводи апеляційної скарги до уваги не приймає, оскільки позивач вже має договір про надання послуг з електроенергії та має можливість переоформити особовий рахунок на своє ім`я, а тому у разі виникнення заборгованості відповідальність буде покладена саме на позивача, а не на відповідача у справі. До того ж, інтереси дитини ніяк не зачіпаються цим позовом та рішенням суду, оскільки цей спір взагалі не стосується інтересів дитини та ніяк не впливає на утримання дитини батьком.

У відповідності до п.4 ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції не було з`ясовано у повній мірі всі фактичні обставини справи, у зв`язку із чим, суд дійшов помилкового висновку в частині задоволення вимоги щодо зобов`язання ОСОБА_1 надати письмову згоду на укладання договору про надання послуг з розподілу електричної енергії та користування послугами, тому колегія суддів приходить до висновку про скасуванням рішення суду першої інстанції в цій частині на підставі положень ст. 376 ЦПК України та ухвалення в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні цієї вимоги.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 26 вересня 2024 року в частині зобов`язання ОСОБА_1 надати відповідну письмову згоду Акціонерному товариству «ДТЕК Дніпровські електромережі» на укладання договору про надання послуг з розподілу електричної енергії від 26 жовтня 2023 року та користування послугами - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В іншій частині рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 26 вересня 2024 року та додаткове рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 01 жовтня 2024 року -залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

Т.П. Красвітна