Провадження № 22-ц/802/67/25 Доповідач: Осіпук В. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Осіпука В. В.,

суддів - Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю.

з участю секретаря судового засідання Савчук О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Сенс Банк» про визнання недійсним окремого пункту кредитного договору, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 жовтня 2024 року,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом.

Покликався на те, що між ним та АТ «Альфа Банк» (АТ «Сенс Банк») 06 березня 2019 року було укладено кредитний договір № 631121058 на загальну суму 20000 грн строком на 12 місяців з отриманням кредитної картки.

Також вказував, що станом на 17 листопада 2023 року, згідно виписок із електронного застосунку, його кредиторська заборгованість перед відповідачем становить 90393 грн 31 коп. і виникла перед банком внаслідок нарахувань банком плати за розрахунково-касове обслуговування, яке перевищує загальний розмір процентів за користування кредитом, що є прямим порушенням вимог чинного законодавства.

У зв`язка із чим просив суд визнати недійсним (неправомірним) та скасувати нарахування плати за розрахунково-касове обслуговування картки в сумі 49994 грн 85 коп. відповідно до кредитного договору № 631121058 укладеного між ним та банком та відшкодувати йому понесені судові витрати на правничу допомогу.

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 березня 2024 року позов було задоволено частково.

Скасовано нарахування плати за розрахунково-касове обслуговування основної картки відповідно до кредитного договору №631121058, укладеного між АТ «Сенс Банк» та ОСОБА_1 , у розмірі 49994 грн 85 коп.

Стягнуто з АТ «Сенс Банк» на користь держави судовий збір у розмірі 1073 грн 60 коп.

В задоволенні решти вимог відмовлено.

У жовтні 2024 року позивач ОСОБА_1 подав до суду заяву про ухвалення додаткового рішення, у якій вказував, що суд першої інстанції, зробивши висновок про нікчемність пункту кредитного договору щодо щомісячної плати за розрахунково-касове обслуговування картки, не застосував вимоги статті 1057-1 Цивільного кодексу України, а саме не зобов`язав банк повернути йому нараховану суму за розрахунково-касове обслуговування.

У зв`язку із чим просив суд ухвалити додаткове рішення яким зобов`язати відповідача АТ «Сенс Банк» скасувати нарахування плати за розрахунково-касове обслуговування основної картки відповідно до кредитного договору №631121058, укладеного між ними, у розмірі 49994 грн 85 коп. та зобов`язати банк повернути ці кошти на його рахунок.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 жовтня 2024 року у задоволенні заяви позивача ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення відмовлено.

Вважаючи ухвалу суду першої інстанції незаконною, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просив її скасувати та ухвалити додаткове рішення, яким застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину та зобов`язати відповідача повернути йому сплачену ним плату за розрахунково-касове обслуговування картки.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, постановляючи оскаржувану ухвалу, порушив норми матеріального та процесуального права.

Відзив на апеляційну скаргу відповідач не подавав.

Сторони по справі, будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились. Позивач подав заяву, у якій просив розглянути справу у його відсутності.

Колегія суддів, відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності учасників справи, які належним чином були повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, оскільки їх неявка в судове засідання апеляційної інстанції не перешкоджає розгляду справи.

Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача до задоволення не підлягає з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні заяви, про ухвалення додаткового рішення, суд першої інстанції виходив з того, що ухвалив заочне рішення в межах саме заявлених позовних вимог та у відповідності з вимогами діючого законодавства. Також суд вважав, що зазначені позивачем у заяві про ухвалення додаткового рішення обставини не є такими в розумінні ст. 270 ЦПК України.

Такий висновок суду є правильний.

Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись з позовом до суду позивач ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним та скасувати нарахування плати за розрахунково-касове обслуговування в сумі 49994 грн 85 коп. здійснене банком відповідно до вимог кредитного договору № 631121058, укладеного між ним та відповідачем АТ «Сенс Банк», та відшкодувати йому понесені судові витрати на правничу допомогу в сумі 7000 грн.

Також встановлено, що заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 березня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Ухвалено скасувати нарахування плати за розрахунково-касове обслуговування основної картки відповідно до кредитного договору №631121058, укладеного між АТ «Сенс Банк» та ОСОБА_1 , у розмірі 49994 грн 85 коп.

Стягнуто з АТ «Сенс Банк» на користь держави судовий збір у розмірі 1073 грн 60 коп.

В решті позовних вимог відмовлено.

Згідно ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.20 постанови N 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», додаткове рішення може бути ухвалено лише у випадках і за умов, передбачених статтею 220 ЦПК; воно не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. При порушенні питання про ухвалення додаткового рішення з інших підстав суд ухвалою відмовляє в задоволенні заяви. Додаткове рішення або ухвалу про відмову в прийнятті додаткового рішення може бути оскаржено (ч.5 ст.270 ЦПК України).

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

При ухвалені рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (ч.2 ст.264 Цивільного процесуального кодексу України).

Аналіз наведених правових норм та роз`яснень Верховного Суду дає підстави для висновку, що процесуальне законодавство визначає вичерпний перелік підстав для ухвалення додаткового рішення, які передбачені ст.270 ЦПК України.

Наведені вище підстави та предмет позову свідчать про те, що резолютивна частина рішення суду першої інстанції цілком відповідає позовним вимогам, які були заявлені позивачем ОСОБА_1 під час звернення до суду з позовом. Тому підстав для ухвалення додаткового рішення про зобов`язання відповідача повернути грошові кошти за розрахунково-касове обслуговування картки, як про це просив позивач, немає. Крім того, варто зазначити, що жодних доказів сплати банку вказаних грошових коштів позивач суду не надав і вони не досліджувались під час розгляду справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки, оскаржувана ухвала суду першої інстанції постановлена ним з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують і на її законність не впливають, то колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу позивача слід залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін.

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді