Провадження № 22-ц/812/281/25
П О С Т А Н О В А

іменем України

19 лютого 2025 року м. Миколаїв

справа № 473/4419/24

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Лівінського І.В.,

суддів: Кушнірової Т.Б., Шаманської Н.О.,

розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу

ОСОБА_1 , поданою її представником ОСОБА_2

на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області, ухвалене 02 грудня 2024 року під головуванням судді Лузан Л.В., в приміщенні цього ж суду, дата виготовлення повного тексту рішення не зазначена, у цивільній справі

за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю «КФ.ЮА» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором,

в с т а н о в и в:

1.Описова частина

Короткий зміст вимог позовної заяви

В серпні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «КФ.ЮА» (далі-ТОВ «КФ.ЮА») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання позики на умовах фінансового кредиту.

Позивач зазначав, що 23 червня 2020 року між сторонами було укладено договір про надання позики на умовах фінансового кредиту № 82, за умовами якого позивач зобов`язався надати та надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 5274 грн ( з них 175 грн безготівковим шляхом) зі строком користування протягом 30 днів, а відповідачка зобов`язалася повернути кредит не пізніше 22 липня 2020 року, а також сплатити проценти за користування кредитом у наступному порядку: в розмірі 1,59 % в день від суми залишку заборгованості за кредитом (базова процентна ставка), в розмірі 2,50 % в день від суми залишку заборгованості за кредитом, у разі користування кредитом поза межами строку дії договору (частина 2 статті 625 ЦК України).

Позивач свої зобов`язання за кредитним договором щодо надання кредитних коштів позичальнику виконав в повному обсязі. 23 червня 2020 року на виконання умов договору позивачем було передано ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 5099 грн.

Посилаючись на те, що відповідач не виконує належним чином взяті на себе зобов`язання за договором щодо своєчасної сплати кредитних коштів, внаслідок чого станом на 09 серпня 2024 року виникла заборгованість в розмірі 27 951,44 грн, яка складається з: 5099 грн, заборгованості за кредитом; 2432,10 грн, заборгованості за відсотками; 19122 грн заборгованості за відсотками за понадстрокове користування кредитом (за період з 23 липня 2020 року до 19 грудня 2020 року); 1298,34 грн, інфляційні втрати за період понадстрокового користування кредитом (за період з 23 липня 2020 року по 23 лютого 2022 року), позивач просив суд стягнути з відповідача вказану заборгованість та судові витрати у розмірі 3 028 грн.

Узагальнені доводи інших учасників

Під час розгляду справи представник відповідача подала відзив на позовну заяву, у якому в задоволенні позовних вимог у частині стягнення витрат на підставі частини 2 статті 625 ЦК України просила відмовити, посилаючись на те, що в період дії в Україні воєнного стану позичальник звільняється від обумовленої відповідальності. В частині вимог про стягнення 5099 грн. заборгованості за кредитом, та 2432,10 грн. заборгованості за відсотками, представник відповідачки позов визнала.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 грудня 2024 року позовні вимоги ТОВ «КФ.ЮА» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено. Постановлено стягнути з ОСОБА_1 , на користь ТОВ «КФ.ЮА», заборгованість за договором про надання позики на умовах фінансового кредиту від 23 червня 2020 року №82 в розмірі 27 951 грн 44 коп. Крім того, суд розподілив судові витрати.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що сторони в передбаченій законом письмовій формі уклали договір, узгодили у ньому всі істотні умови, позичальниця погодилася з ними, власноручно підписавши правочин. В той же час, матеріали справи не містять доказів належного виконання позичальницею своїх зобов`язань на користь позивача.

Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором станом на 09 серпня 2024 року утворилася заборгованість за договором, в тому числі: заборгованість за кредитом у розмірі 5099 грн, заборгованість за процентами, нарахованими в межах строку кредитування в розмірі 2432 грн. Вказані нарахування здійснені в повній відповідності з умовами договору, зокрема, проценти нараховані в межах встановленого строку кредитування та за узгодженою в договорі процентною ставкою.

Правомірність нарахування позивачем заборгованості за кредитом, процентам, позичальницею не спростовано.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, нараховані позивачем проценти за понадстрокове користування позичальницею кредитними коштами та інфляційні втрати за період прострочення платежу підлягають стягненню, оскільки нараховані до введення в Україні воєнного стану.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 , через свого представника - Саннікову Н.Г. звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Застосувати строки позовної давності.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не взято до уваги, що сума загальної заборгованості за наданим кредитом не підтверджується жодним розрахунком. В позовній заяві зазначено, що сторони дійшли згоди, що відсоткова ставка в разі неповернення позики у визначені договором строки, встановлена у розмірі 912,50%. Проте в договорі такий процент не зазначався.

Апелянт зазначає, що розрахунок заборгованості позивачем взагалі не надавався. Тому висновок суду про те, що наданий розрахунок та нарахування заборгованості здійснені позивачем в повній відповідності з умовами договору, зокрема, відсотки нараховані в межах встановленого строку кредитування та за узгодженою в договорі відсотковою ставкою, зроблені безпідставно та не відповідають обставинам справи, що є порушенням норм процесуального закону та підставою для скасування рішення.

Картка обліку виконання договору не може бути належним та допустимим доказом наявності боргу та його розміру, оскільки нічим не підтверджується і його правильність неможливо перевірити.

Крім того, картка обліку виконання договору не оформлена належним чином, оскільки в ній не зазначено прізвище посадової особи, яка має право складати таку картку та проводити розрахунок. Вказаний в картці розрахунок, не відповідає нормативним вимогам до оформлення документів, закріплених в ДСТУ 4163-2003 «Вимоги до оформлення документів» затверджених наказом Держспоживстандарту України №55 від 17 квітня 2003 року.

Зазначає, що суд першої інстанції не врахував, що при укладенні договору, позивач не дотримався вимог, передбачених частиною 2 статті 11 Закону «Про захист прав споживачів» №1023-ХІІ про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.

Висновок суду про доведеність правильності нарахування позивачем відсотків за користування кредитом поза межами строку дії кредитного договору в розмірі 19122 грн не відповідає принципу справедливості та розумності, так як заявлена до стягнення сума відсотків більш ніж на 50% перевищує заборгованість за тілом кредиту.

Суд не врахував зміни до пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, та неправильно застосував до спірних правовідносин положення цього пункту відносно того, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Крім того, представник відповідачки зазначає, що строк позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права сплинув у позивача 23 липня 2023 року.

Також, апелянт зазначає, що позивач ставить питання про стягнення відсотків за понадстрокове користування кредитними коштами в порядку частини 2 статті 625 ЦК України за період з 23 липня 2020 по 19 грудня 2020 року також з пропуском строку позовної давності, що є підставою для відмови в задоволенні позову в цієї частині.

Узагальненні доводи інших учасників справи

На вказану апеляційну скаргу ТОВ «КФ.ЮА» 14 січня 2025 року подало відзив, в якому заперечує проти задоволення апеляційної скарги та зазначає, що заперечуючи проти розрахунку боргу позивача, відповідачка не подала до суду свій розрахунок боргу, який вважає правильним. Картка обліку виконання договору містить всі необхідні відомості для перевірки розрахунку заборгованості за договором позики. Відповідач не звернула уваги на положення пунктів 12,13 договору, де визначено, за яких умов настає нарахування відсоткової ставки 2,5% за день, що в річному перерахунку становить 912,50%. Таким чином, твердження відповідача зводяться лише до незгоди з сумою боргу.

Зазначає, що відповідачка стверджуючи про принципи добросовісності, розумності, справедливості як підставу списання боргу, не вважає себе відповідальною за його виникнення, тоді як в порушення умов укладеного договору не повернула отримані в борг кошти та не сплатила жодних відсотків.

Щодо строків позовної давності, то відповідно до умов договору позики від 23 червня 2020 року, строк кредиту становить 30 днів, до 22 липня 2020 року. Таким чином, порушене право позивача виникло з 23 липня 2020 року. Отже, трирічний строк на звернення до суду спливає 23 липня 2023 року, що припадає на час коли в Україні було введено воєнний стан, а згідно положень пункту 19 Перехідних положень ЦК України, що діяла з 17 березня 2022 року, строки позовної давності на час дії воєнного стану продовжуються. Отже, позивач дотримався строків позовної давності.

2.Мотивувальна частина

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України та враховуючи, що рішення суду постановлене у справі з ціною позову 27 951,44 грн, яка є меншою ніж тридцять розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно частини 5 статті 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, оскільки рішення у цій справі ухвалено за відсутності учасників справи, повне судове рішення складено 19 лютого 2025 року, датою ухвалення рішення є 19 лютого 2025 року.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного.

Судом встановлено, що 23 червня 2020 року між ТОВ «КФ.ЮА» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання позики на умовах фінансового кредиту № 82 (далі - Договір). Відповідно до Договору ТОВ «КФ.ЮА» зобов`язалося надати відповідачці на споживчі потреби кредит у розмірі 5274,00 грн (з них 5099,00 грн готівкою) зі строком користування коштами протягом 30 днів, до 22 липня 2020 року з можливістю подальшої пролонгації відповідно до пункту 5 п.п.10 Договору, а відповідачка зобов`язалася вчасно повернути кредит, а також сплатити проценти за користування ним у розмірі 1,59 % в день (базова процентна ставка) від суми залишку заборгованості за кредитом. У разі користування позичальницею коштами поза межами строку дії договору остання відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України зобов`язалася сплачувати проценти за понадстрокове користування кредитом у розмірі 2,50 % в день від суми залишку заборгованості за кредитом.

Згідно пункту 9 договору сторони погодили графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки (а.с.6).

Паспорт споживчого кредиту, який є додатком до Договору містить інформацію та контактні дані кредитодавця, основні умови кредитування, інформацію щодо реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача, порядок повернення кредиту, додаткову інформацію (а.с.7).

Отже, сторони в передбаченій законом письмовій формі уклали договір, узгодили у ньому всі істотні умови, позичальниця погодилася з ними, власноручно підписавши правочин.

ТОВ «КФ.ЮА.» виконало свої зобов`язання за договором №82 від 23 червня 2020 року, що підтверджується копією акту про видачу грошових коштів 23 червня 2020 року позичальниці ОСОБА_1 (а.с.9).

Із картки обліку виконання договору №82 від 23 червня 2020 року вбачається, що станом на 22 липня 2024 року ОСОБА_1 своїх зобов`язань за вказаним кредитним договором не виконала і жодних погашень не здійснила.

За розрахунком позивача станом на 09 серпня 2024 року заборгованість відповідача за договором про надання позики становить 27 951,44 грн., яка складається із: 5099 грн заборгованості за кредитом; 2432,10 грн заборгованості за відсотками; 19122 грн заборгованості за відсотками за понадстрокове користування кредитом (за період з 23 липня 2020 року до 19 грудня 2020 року); 1298,34 грн інфляційні втрати за період понадстрокового користування кредитом (за період з 23 липня 2020 року по 23 лютого 2022 року) (а.с.10).

Позиція апеляційного суду

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Суд, на підставі наявних у справі доказів, надавши їм належну правову оцінку у відповідності до статті 89 ЦПК України правильно встановив обставини справи, а саме, що ОСОБА_1 , отримавши від позивача кредитні кошти за Договором, умов цього договору не дотрималась, у зв`язку із чим виникла заборгованість в розмірі 27 951,44 грн, яка підлягає стягненню.

Позивачем наданий розрахунок заборгованості (карта обліку договору), який узгоджується з умовами договору споживчого кредиту і є достатнім та допустимим доказом розміру заборгованості відповідачки за цим договором.

Зокрема, позивачем нараховано на тіло кредиту в розмірі 5099 грн.: проценти за 30 днів в межах строку договору по ставці 1,59% в день (5099*1,59%*30) = 2432,10 грн.; проценти за 150 днів понадстрокового користування кредитом, за період з 23 липня 2020 року до 19 грудня 2020 року, по ставці 2,5% в день (5099*2,5%*150) = 19122 грн; а також інфляційні втрати за період понадстрокового користування кредитом, за період з 23 липня 2020 року по 23 лютого 2022 року, в розмірі 1298,34 грн.

Отже, апеляційний суд погоджується з нарахованим позивачем розміром заборгованості по тілу кредиту, процентам та інфляційним втратам в загальному розмірі 27 951,44 грн (5099+2432,1+19122+1298,34).

Доводи апеляційної скарги про те, що наведений позивачем розрахунок заборгованості є незрозумілим для відповідачки, не можуть бути достатніми для скасування рішення суду та відмови в задоволенні позову, оскільки відповідачка не надала доказів на спростування такого розрахунку.

Відповідно до пункту 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року на території України з 24 лютого 2022 року строком на 90 днів введено воєнний стан, який неодноразово продовжувався та діє на теперішній час.

Твердження апеляційної скарги про те, що позивач нарахував заборгованість за правилами статті 625 ЦК України в порушення вимог пункту 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, є необґрунтованим, оскільки відповідні нарахування позивачем наведені лише по 23 лютого 2022 року.

Щодо пропуск позивачем позовної давності.

За змістом частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 367/2259/15 (провадження № 14-333цс18) зазначено, що «Оскільки рішення по суті спору ухвалюється судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження здійснюється лише перевірка законності й обґрунтованості рішення суду, то заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції».

З матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачка надавала відзив на позов, в якому визнала частково вимоги позивача щодо стягнення заборгованості по тілу кредиту в розмірі 5099 грн та процентам в розмірі 2432,10 грн, а також заперечувала щодо заборгованості в розмірі 20420,34 грн.

При цьому заяв про застосування позовної давності до суду першої інстанції відповідачка не подавала.

Отже, враховуючи, що відповідачка не заявляла про застосування позовної давності до винесення судом першої інстанції рішення, посилання представника відповідачки на те, що судом не застосовано позовну давність, є необґрунтованим.

До того ж, як зазначалось вище, право вимоги у позивача виникло 23 липня 2020 року, тобто закінчення трирічного строку, передбаченого статтею 257 ЦК України, припадало на 23 липня 2023 року.

Відповідно до пункту 19 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, в редакції закону станом на липень 2023 року, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

Законом № 3450-IX від 08 листопада 2023 року вказаний пункт 19 викладений в такій редакції: «У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану».

Отже, оскільки станом на дату звернення ТОВ «КФ.ЮА» з позовом у цій справі (9 серпня 2024 року) в Україні діяв воєнний стан, то з огляду на норми статей 256, 257, 258, пункту 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, апеляційний суд вважає, що позовна давність позивачем не пронущена.

Таким чином, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а тому рішення підлягає залишенню без зміни відповідно до положень статті 375 ЦПК України.

Щодо судового збору

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що апеляційна скарга залишена без задоволення, підстав для зміни розподілу судових витрат апеляційний суд не вбачає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , поданою її представником Санніковою Наталією Геннадіївною залишити без задоволення, а рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 грудня 2024 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду, за правилами, передбаченими статтею 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

ГоловуючийІ.В. Лівінський
Судді:Т.Б. Кушнірова Н.О. Шаманська

Повне судове рішення складено 19 лютого 2025 року.