Справа № 552/6351/24
Провадження № 2/761/3291/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2025 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого: судді - Притули Н.Г.

при секретарі: Габунії М.Г.,

за участі

позивача: ОСОБА_1 ,

представника позивача: ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мілоан» про визнання неукладеним кредитного договору та зобов`язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в:

19.09.2024 року вказана позовна заява надійшла до Київського районного суду м.Полтави.

15 жовтня 2024 року до Шевченківського районного суду м.Києва надійшла зазначена позовна заява за підсудністю.

В позовних вимогах позивач просить:

-визнати неукладеним кредитний договір №4187653 від 01.10.2021 року, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Мілоан»;

-зобов`язати ТОВ «Мілоан» видалити персональні дані з електронних баз, серверів, припинити їх збір, обробку, систематизацію, накопичення, зберігання, використання, розповсюдження та передачу кредитної історії.

Вимоги позову обгрунтовані тим, що 11.10.2021 року в ході перегляду електронної пошти позивач дізнався про факт укладання від його імені кредитного договору з відповідачем.

Так як він вказаний договір не укладав, 11.10.2021 року звернувся до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення, яке передбачене ст.190 КК України.

Як зазначає позивач, невідомі особи в період часу з 16.30 год. до 20.00 год. 30.09.2021 року таємно заволоділи його мобільним телефоном у якому знаходились картки з номерами НОМЕР_1 та НОМЕР_2 . Встановивши відсутність телефону позивач звернувся з повідомленням до правоохоронних органів.

Невідомі особи, скориставшись його викраденим мобільним телефоном оформили у ТОВ «Мілоан» на його ім`я кредит 01.10.2021 року о 07.40 год. на суму 20 000,00 грн.

Позивач в позові зазначає, що кредитний договір не підписував та грошові кошти в сумі 20 000,00 грн. не отримував.

В судовому засіданні позивач та його представник вимоги позову підтримали та просили їх задовольнити.

Відповідач в судове засідання представника не направив, хоча належним чином був повідомлений про час та місце слухання справи, про поважні причини неявки в судове засідання суд не повідомив. 26.11.2024 року до суду надійшов відзив відповідача на заявлені вимоги, однак оскільки він був поданий з пропущенням встановленого строку та з причин, які визнані судом неповажними, відзив було повернуто відповідачу.

На підставі положень статті 223 ЦПК України ухвалив про подальше слухання справи у відсутність представника відповідача.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.

Оцінивши надані суду докази, вислухавши позивача та його представника, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заявлених вимог за наступних підстав.

Звертаючись до суду з позовом позивач зазначав, що 01.10.2021 року між ТОВ «Мілоан» (далі - Позикодавець) та ОСОБА_1 (далі - Позичальник) (від його імені діяли невідомі особи) був укладений Договір про споживчий кредит №4187653.

В тексті договору, як вбачається, є посилання на електронну пошту позивача ІНФОРМАЦІЯ_1 та номер телефону НОМЕР_1 .

Позивач в позовній заяві не заперечував факту користування вказаною електронною поштою та номером телефону.

Крім того, вказана в договорі адреса реєстрації позивача: АДРЕСА_1 підтверджується інформацією з Єдиного державного демографічного реєстру від 23.09.2024 року.

Як визначено умовами п.2.1 Договору, кредитні кошти надаються позичальнику шляхом переказу на картковий рахунок.

Договір, як вбачається, у відповідності до умов договору підписано із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначав, що кредитний договір він не підписував та грошові кошти не отримував.

Позивач не надав суду доказів, що кошти на його рахунок не надходили.

Надані до суду довідки про належність позивачу рахунків в АТ «Комерційний банк «Приватбанк» не свідчать про ту обставину, що позивач не отримував кошти за кредитним договором.

Позивач не звертався до суду з клопотанням про витребування інформації про власника рахунку на який було перераховано 20 000,00 грн. кредитних коштів за оскаржуваним договором.

При зверненні до суду з позовом позивач зазначив, що 11.10.2021 року в ході перегляду електронної пошти він дізнався про факт укладання від його імені кредитного договору з відповідачем.

Однак суду не було надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження зазначеного.

Позивач, звертаючись до суду з позовом зазначав, що він не підписував договір у спосіб, визначений діючим законодавством. Щодо зазначеного позивачем варто зазначити наступне.

За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Стаття 202 ЦК України визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України.)

Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Відповідно до частини першої статті 181 ГК України господарський договір, як правило, існує в вигляді єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощеній формі шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами та іншими засобами електронної комунікації, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлення, якщо законом не встановлено спеціальні норми до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України "Про електронну комерцію" (далі - Закон).

Згідно із пунктом 6 частини першої статті 3 Закону, електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пунктом 12 частини першої статті 3 Закону).

Відповідно до частини третьої статті 11 Закону, електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону).

Згідно із частиною шостою статті 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом частини восьмої статті 11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договору щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.

В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Позивач при зверненні до суду з позовом зазначав, що він не підписував оскаржуваний договір та звернувся в зв`язку з цим до правоохоронних органів.

Однак, саме лише звернення до правоохоронних органів не може бути оцінено як належний та допустимий доказ на обґрунтування позовних вимог та не підписання позивачем спірного договору.

Обставина вчинення відносно позивача кримінального правопорушення в силу ч. 2 ст.78 ЦПК України може бути підтверджена лише вироком суду.

В той же час, як вбачається, матеріали справи не містять будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що дійсно було втрачено телефон позивачем та його використання невстановленою особою.

Однак суд вважає, що вказані доводи позивача щодо можливості використання телефону невідомими особами є недостатніми, оскільки не підтверджені належними доказами, та є не обґрунтованими з огляду на те, що оспорюваний договір укладений в електронній формі із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

Позивач не надав суду доказів, що номером телефону НОМЕР_1 на момент укладення оскаржуваного договору користувалась невідома особа.

Надана до суду інформація від ПрАТ «Київстар» не є безумовним доказом що на момент укладення оскаржуваного договору позивач не користувався вказаним номером телефону.

Електронні правочини оформлюються шляхом фіксації волі сторін та його змісту. Така фіксація здійснюється за допомогою складання документу, який відтворює волю сторін. На відміну від традиційної письмової форми правочину воля сторін електронного правочину втілюється в електронному документі.

У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.

Враховуючи положення ч.1ст.5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» правочин вважається вчиненим у електронній формі у випадку, якщо в ньому наявні всі обов`язкові реквізити документа.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.

Відповідно до вимог законодавства, лише наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України Про електронний цифровий підпис .

Зі змісту оспорюваного кредитного договору вбачається, що в ньому визначено основні істотні умови, характерні для такого виду договорів, зазначено суму кредиту, дату його видачі, строк надання коштів, розмір процентів, умови кредитування.

Договір укладений в електронному варіанті та з електронним підписом. Без отримання листа на адресу електронної пошти та смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою Логіна Особистого кабінету і Пароля Особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Судом не встановлено, що укладення кредитного договору не відповідало внутрішній волі позивача.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

При обранні способу захисту порушеного права позивач послався на правову позицію Великої Палати Верховного суду висловлену у постанові від 16.06.2020 року у справі №145/2047/16 за якою способом захисту порушеного права позивача у випадку встановлення факту не підписання ним договору є визнання його саме неукладеним.

Частина 4 статті 263 ЦПК України визначає, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як вбачається із постанови від 16.06.2020 року, спір стосувався визнання недійсним договору оренди землі. Велика Палата Верховного Суду враховуючи що в інший спосіб в даному випадку неможливо захистити порушене право, прийшла до висновку про те, що належним способом захисту порушеного права позивача є саме визнання договору неукладеним.

В той же час, оскільки правовідносини які виникли між сторонами в даному випадку, не стосуються договору оренди землі, суд не вбачає підстав для застосування висновків Великої Палати Верховного Суду у справі №145/2047/16.

Водночас Верховний Суд у постанові від 29 травня 2024 року, справа № 545/1750/21 вирішуючи питання про визнання кредитного договору нікчемним з тих підстав, що позивач не мав наміру отримувати кредит, не підписував договір та грошові кошти не отримував, суд зробив висновок, що в цьому випадку ефективним способом захисту, який сприятиме відновленню прав позивача, буде визнання оспорюваного правочину недійсним.

Таким чином, враховуючи зазначене вище, суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту про визнання кредитного договору неукладеним не є ефективним, оскільки в цьому випадку ефективним способом захисту, який спрятиме відновленню прав позивача, буде визнання оспорюваного правочину недійсним.

Так як суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання договору неукладеним, відсутні законом передбачені підстави для задоволення похідних вимог про зобов`язання ТОВ «Мілоан» видалити персональні дані з електронних баз, серверів, припинити їх збір, обробку, систематизацію, накопичення, зберігання, використання, розповсюдження та передачу кредитної історії.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Отже, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.4, 77-81, 141, 263, 265, 352, 354 ЦПК України, суд,

вирішив:

В позові ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мілоан» про визнання неукладеним кредитного договору та зобов`язання вчинити дії- відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту рішення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 10 лютого 2025 року

Суддя: Н.Г.Притула