КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/2962/2025
П О С Т А Н О В А

Іменем України

12 лютого 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Осіпенко Л.М. в м. Київ 14 серпня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тарас Олександра Василівна, про визнання права власності на 1/2 частку квартири в порядку поділу майна подружжя, визнання договору дарування квартири недійсним,

за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання будинку спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на 1/2 частину будинку,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В серпні 2017 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду із даним позовом, уточнивши позовні вимоги в січні 2019 року, просила визнати недійсним договір дарування, укладений ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тарас О.В. 15 травня 2017 року за № 622 недійсним, визнати за ОСОБА_2 право власності на частини квартири за адресою АДРЕСА_1 , скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 15 травня 2017 року, індексний номер 35175572 приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Тарас О.В.

Позов мотивувала тим, що 23 серпня 1980 року уклала шлюб з ОСОБА_4 , а у 1996 році подружжям спільно придбано квартиру за адресою АДРЕСА_1 . Шлюб було розірвано 13 грудня 2000 року, а ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. Його син ОСОБА_5 подав заяву про прийняття спадщини. В межах спадкової справи 10 серпня 2017 року позивачу стало відомо, що померлий ОСОБА_4 уклав договір дарування спірної квартири на користь ОСОБА_1 .

Вважала зазначений договір дарування таким, що порушує її права, оскільки подарована квартира є спільною сумісною власністю подружжя і своєї згоди та вчинення такого правочину вона не давала.

В квітні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 , в якому просила відмовити ОСОБА_2 у первісному позові та задовольнити зустрічний позов, а саме визнати житловий будинок АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю та визнати за нею право на частину цього майна.

Позов мотивувала тим, що дійсна вартість квартири в період перебування ОСОБА_2 у шлюбі з ОСОБА_4 , на час її передачі ОСОБА_4 у власність складала не 796595 грн., а лише 29325,59 грн. Тобто при придбанні цієї квартири під час перебування подружжя у шлюбі ОСОБА_4 до передачі цієї квартири у його приватну власність здійснив 100 % оплату її вартості на цю суму - 29235,59 грн. Тому ОСОБА_2 мала право на поділ цієї суми порівну з її колишнім чоловіком. Оскільки відповідно до ч. 2 ст. 28 КпШС України на вимоги для поділу майна, яке є спільною власністю подружжя, встановлено трирічний строк позовної давності, ОСОБА_2 , подавши цей позов через 18 років, безпідставно пропустила цей строк.

Крім того, при вирішенні спору по суті слід врахувати, що квартира прийнята її чоловіком у власність згідно техпаспорту без оздоблення і була облаштована лише вхідними дверми. Встановлення необхідного обладнання в квартирі та приведення квартири до можливого експлуатаційного використання за призначенням він здійснив вже за власні кошти після розірвання шлюбу впродовж 2001 - 2003 років. За таких обставин наданий первісним позивачем звіт про незалежну експертну оцінку вартості квартири станом на 15 травня 2017 року більш як через 15 років з часу, коли вона стала відповідати теперішній ринковій вартості, не відповідає дійсним обставинам справи на час її придбання і тому не може бути врахованою в якості належного доказу вартості.

Крім того, відповідно до норм законодавства, наведених ОСОБА_2 , обґрунтування правомірності її вимог не передбачає визнання за таких обставин недійсності правочину при відчуженні спільного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, і такі ж правові висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-1587цс16.

Крім цього, будь-який правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визнаних законом, та із застосуванням наслідків недійсного правочину. Порушення вимог закону щодо укладення правочину в письмовій формі є підставою для визнання його недійсним лише в разі, якщо це прямо передбачено законом, зокрема ст. 547, 719, 981, 1055, 1959, 1107, 1118 ЦК України тощо. А оспорюваний ОСОБА_2 договір дарування укладено за формою, встановленою законом для договорів в повній мірі відповідає вимогам ст. 719 ЦК України і додаткових вимог до його укладення не передбачає.

Повідомляла, що в період проживання з ОСОБА_4 у шлюбі він розповідав, що за час перебування ним в шлюбі з ОСОБА_2 вони за час їхнього подружнього життя фактично збудували новий житловий будинок за адресою АДРЕСА_2 , в якому ОСОБА_4 проживав з 1986 року до 2002 року, тому за час їхнього перебування у шлюбі ця частина подарованого ОСОБА_2 будинку була перебудована і внаслідок їх трудових грошових затрат була істотно збільшена як по розміру, так і по своїй вартості, та відповідно до ст. 62 СК України за рішенням суду може набути статус об`єкту спільної сумісної власності цього подружжя. За час перебування в шлюбі ОСОБА_4 та ОСОБА_2 набули право спільної сумісної власності на два об`єкти нерухомого майна та два об`єкта рухомого майна, а саме збудували житловий будинок за адресою АДРЕСА_2 , який після розірвання шлюбу з 13 грудня 2000 року за їх обопільною згодою відійшов до її власності, та придбали спірну квартиру АДРЕСА_3 , яку вони також за взаємною згодою залишили у власності ОСОБА_4 . Крім того, ними було придбано два автомобілі, які вони поділили між собою.

Вказувала, що за таких обставин ОСОБА_4 об`єктивно вважав себе таким, що діяв добросовісно при даруванні квартири, а ОСОБА_1 , в свою чергу, не могла знати, що нерухоме майно більш як через десять років після розірвання попереднього шлюбу може належати колишньому подружжю на праві спільної сумісної власності.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 14 травня 2021 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 13 вересня 2021 року, в задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено.

Рішення місцевого суду, з яким погодився суд апеляційної інстанції, мотивовано тим, що ОСОБА_2 пропустила трирічний строк позовної давності для звернення до суду із позовом, оскільки вона брала участь в судовому засіданні 30 листопада 2000 року (в справі про розірвання шлюбу), тому строк позовної давності повинен відраховуватись з дня отримання свідоцтва про розірвання шлюбу - 13 грудня 2000 року. Доказів поважності пропуску такого строку позивач та її представник суду не надали. Оскільки ОСОБА_2 пропустила строк позовної давності для звернення до суду із вказаним позовом, тому для укладення договору дарування квартири не потрібно було письмової згоди ОСОБА_2 . Відповідно позовна вимога про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_3 від 15 травня 2017 року також не підлягає задоволенню.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суди виходили з того, що частина спірного будинку належить на праві власності ОСОБА_2 за договором дарування. ОСОБА_1 та її представник не довели суду конкретного обсягу прибудови до спірного будинку, яку здійснив ОСОБА_4 . Крім того, суд вважав, що ОСОБА_1 звернулась до суду із зустрічним позовом також з пропуском строку позовної давності, оскільки за показаннями свідків будівельні роботи в будинку були закінчені в 1999-2000 роках, а відповідач звернулась до суду з зустрічним позовом 27 квітня 2018 року, що перевищило 18 років з моменту виникнення такого права.

Постановою Верховного Суду від 23 листопада 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 14 травня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 вересня 2021 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Направляючи справу на новий розгляд, Верховний Суд зазначив, що висновок суду першої інстанції про те, що строк позовної давності повинен відраховуватись з 13 грудня 2000 року - дня отримання позивачем свідоцтва про розірвання шлюбу, суперечить усталеній судовій практиці в справах про поділ спільного майна подружжя.

Розглядаючи цей спір суд першої інстанції не установив, чи мала ОСОБА_2 можливість користуватись спірною квартирою та чи було обмежено їй доступ до спільної сумісної власності колишнього подружжя.

Апеляційний суд правильно вказав на неузгодженість тверджень позивача щодо моменту, коли вона дізналася про порушення свого права.

Для правильного вирішення справи необхідно визначити початок перебігу строку позовної давності, тобто день, коли позивач дізналася або могла дізнатися про порушення свого права.

Враховуючи викладене, під час нового розгляду справи суду необхідно перевірити з якого часу, з урахуванням наявних у матеріалах справи доказів, ОСОБА_2 дізналася про порушене право, встановити обсяг спільно нажитого подружжям ОСОБА_6 майна і з урахуванням встановлених фактичних обставин справи вирішити питання щодо наявності підстав для поділу в судовому порядку спільного майна.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 14 травня 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено, визнано договір дарування, укладений 15 травня 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тарас О.В. за реєстровим №622, недійсним. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку квартири, загальною площею 67,5 кв.м., житловою площею 41,7 кв.м., з лоджією 72,2 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000. У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 4 622,97 грн.

Відповідач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, незастосування висновків щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, просила скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 14 травня 2021 року в частині та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 у визнанні договору дарування недійсним, застосувати наслідки спливу позовної давності до вимог ОСОБА_2 , у разі відмови у застосуванні строку позовної давності не заперечуватиме проти визнання за ОСОБА_2 права на отримання компенсації у розмірі частини коштів, сплачених подружжям ОСОБА_6 під час перебування у шлюбі за квартиру, а саме 14662,79 грн. В іншій частині рішення щодо відмови у задоволенні зустрічного позову просила залишити без змін.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалася на те, що висновки суду не враховують вимог закону та висновків Верховного Суду щодо визнання недійсності правочину при відчуженні спільного майна подружжя без письмової згоди іншого з подружжя.

Вказувала, що в даній справі встановлено, що за час шлюбних відносин подружжя ОСОБА_6 придбало квартиру АДРЕСА_3 без будь-якого оздоблення і можливості використання для постійного проживання, вартість квартири становила 29325,59 грн. Також подружжям було придбано два автомобіля, і встановлено, що спору щодо придбання та перебування зазначеного рухомого майна як під час шлюбу, так і після його розірвання, у подружжя ОСОБА_6 не було. Отже, до спільного майна подружжя ОСОБА_6 відносяться два транспортних засоби, які судом першої інстанції безпідставно не були враховані, і які, згідно показань свідків, були за взаємною згодою поділені між ними. Свідок ОСОБА_7 повідомив, що зі слів ОСОБА_4 , подружжя погодило і розподіл нерухомого майна, а саме в інтересах дітей будинок по АДРЕСА_2 залишився у ОСОБА_2 , а квартира - у ОСОБА_4 , який впродовж 2001 - 2003 років самостійно проводив в ній ремонт, до якого залучався і свідок ОСОБА_7 . При цьому, як пояснила в судовому засіданні ОСОБА_2 , вона знала про здійснення ремонту, але участі в ньому не приймала. Наведене свідчить про наявність згоди подружжя про поділ майна саме таким чином, внаслідок чого протягом 17 років ні ОСОБА_2 , ні ОСОБА_4 будь-яких претензій з цього приводу один до одного не пред`являли.

Незважаючи на те, що наявність у подружжя двох автомобілів підтверджена сторонами та свідками, суд першої інстанції безпідставно зазначив, що відомості про автомобілі подружжя, набуті ними у власність в період шлюбу, в матеріалах справи відсутні. Також з урахуванням наявних у матеріалах справи доказів та додаткових допитів свідків та пояснень позивача встановлені фактичні обставини факту добровільного поділу спільного майна станом на січень 2001 року. За таких підстав через пропуск ОСОБА_2 строку позовної давності виникли підстави для відмови в позові.

Наголошувала, що вартість квартири згідно звіту, складеного в 2017 року, не може складати суму коштів, яку подружжя витратило на придбання квартири під час перебування в шлюбі в розмірі 29325,59 грн. В подальшому ОСОБА_4 витрачав особисті кошти на її оздоблення, а тому вимоги ст. 70 СК України щодо поділу спільної сумісної власності застосовані бути не можуть. В цьому випадку ОСОБА_2 може претендувати лише на частину придбаної за час шлюбу, та не доведеної до стану експлуатації за призначенням квартири в розмірі 29325,59 грн., проти чого ОСОБА_1 не заперечує.

Вказувала, що висновки суду першої інстанції суперечать п. 7 узагальненої практики, наведеної у листі Верховного Суду України від 02 лютого 2016 року № ЕП-231/16, правовим висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду України від 12 жовтня 2016 року, і що оскільки матеріалами справи встановлено, що станом на 13 січня 2001 року майно між подружжям було фактично поділено, що підтверджується свідченнями свідка ОСОБА_7 , тому ані ОСОБА_4 , ні ОСОБА_1 на момент укладення договору дарування не здогадувались, що ця квартира є спільною власність подружжя ОСОБА_6 , а позивач про це їх не повідомляла. Відтак, відсутні правові підстави для застосування ст. 215, 216, 229, 369 ЦК України, ст. 65 СК України.

Крім того, позивачем в судовому засіданні не доведено, що трирічний строк позовної давності нею пропущено з поважних причин і не просила суд продовжити цей строк. Посилаючись на презумпцію можливості та обов`язку знати про стан своїх матеріальних прав, наголошувала, що пояснення позивача про те, що вона не знала про порушення свого права і тому впродовж 17 років не зверталася до суду, є недостатнім.

Таким чином, з 13 січня 2001 року, коли спільне майно, набуте під час шлюбу подружжям ОСОБА_6 , було поділено між ними, до часу подання ОСОБА_2 позовної заяви в 2017 році пройшло більш як три роки, і строк позовної давності пропущено без будь-яких поважних причин.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло. Від позивача ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_8 надійшло заперечення на апеляційну скаргу, в якому він просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, вказуючи, що судом першої інстанції ухвалене обґрунтоване та справедливе рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги фактично повторяють доводи всіх відзивів, заперечень та клопотань ОСОБА_1 , яким судом першої інстанції було надано належну оцінку.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судове рішення в частині відмови в зустрічному позові ОСОБА_1 нею не оскаржується та, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в апеляційному порядку не переглядається.

Рішення суду першої інстанції в частині, що оскаржується, а саме в частині задоволення первісного позову ОСОБА_2 , вказаним вимогам закону відповідає.

Задовольняючи первісний позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що оскільки позивач ОСОБА_2 при укладенні ОСОБА_4 договору дарування квартири не надавала своєї згоди на відчуження спірного майна, яке є спільною сумісною власності подружжя, як того вимагає частина третя статті 65 СК України, то договір дарування від 15 травня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тарас О.В. і зареєстрований в реєстрі за № 622, підлягає визнанню недійсним з підстав, передбачених статтями 203, 205, 215 ЦК України, а за позивачем підлягає визнання права власності на 1/2 частину спірної квартири.

Відмовляючи в зустрічному позові ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що вказана 1/2 частина спірного будинку є особистою приватною власністю позивачки ОСОБА_2 згідно договору дарування від 25 лютого 1984 року, посвідченого виконавчим комітетом Ради народних депутатів Бориспільського району Київській області та не є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_6 . Судом також встановлено, що розбудова будинку відбувалась з 1986 по 1999 роки, тобто в період часу знаходження подружжя ОСОБА_6 у шлюбі, але при цьому ОСОБА_1 не надані докази стану вищевказаного будинку на час початку розбудови, як і конкретного обсягу та/або його вартості після завершення розбудови.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі з 23 серпня 1980 року (а. с. 29 т. 1), який було розірвано рішенням Харківського районного суду м. Києва від 30 листопада 2000 року (а. с. 94 т. 1).

За договором дарування, посвідченим виконавчим комітетом Ради народних депутатів Бориспільського району Київської області 25 лютого 1984 року, ОСОБА_9 подарував, а ОСОБА_2 прийняла в дар частину будинку АДРЕСА_2 (а. с. 104 т. 1).

07 жовтня 1996 року АТ холдингова компанія «Київміськбуд» та ОСОБА_4 склали акт прийому-передачі квартири за адресою АДРЕСА_1 , згідно якого загальна дійсна вартість квартири складає 29325,59 грн.; квартира укомплектована необхідним технічним обладнанням (а. с. 95 т. 1).

15 жовтня 1996 року Головним управлінням житлового забезпечення КМДА видано свідоцтво про право власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_4 (а. с. 96 т. 1).

Згідно технічного паспорту квартира є трьохкімнатною, загальною площею 67,5 кв.м., житловою площею 41,7 кв.м. (а. с. 99 - 100).

Згідно інформаційної довідки КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 12 червня 2017 року, згідно з даними реєстраційних АДРЕСА_3 на праві власності зареєстрована за ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності, виданого Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації 15 жовтня 1996 року, наказ № 1-С від 14 жовтня 1996 року (а. с. 28 т. 1).

ОСОБА_2 в заяві від 10 травня 2017 року, посвідченій та адресованій приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Герасименко Н.М., просила передати ОСОБА_4 про свій намір на виділення їй частини квартири АДРЕСА_3 як такої, що була придбана в шлюбі (а. с. 189 т. 1).

15 травня 2017 року ОСОБА_4 і ОСОБА_1 уклали договір дарування, за умовами якого обдаровувана ОСОБА_1 прийняла у дар квартиру АДРЕСА_3 ; сторонами оцінено дар у 1 047 938 грн. (а. с. 101 т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер (а. с. 7 т. 1).

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 11 серпня 2017 року, сформованої приватним нотаріусом КМНО Довгою Т.С., право власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 зареєстроване за ОСОБА_1 15 травня 2017 року на підставі договору дарування, серія та номер 622, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тарас О.В. (а. с. 23 т. 1).

Згідно звіту про незалежну експертну оцінку, складеного суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Консалтингове агентство «Святозаров та партнери», станом на дату оцінки 15 травня 2017 року вартість квартири за адресою АДРЕСА_1 становить 796595 грн. (а. с. 10 т. 1).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Крім того, під час розгляду справи судом першої інстанції були допитані свідки.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснив суду, що він є сином позивачки ОСОБА_2 та померлого ОСОБА_4 . Спірна квартира набута у власність його батьками у дев`яності роки та в подальшому мала перейти до них з сестрою у спадщину. Квартира була з ремонтом та облаштована технікою. Проте незадовго до смерті батька, в травні 2017 року він дізнався, що батько подарував квартиру ОСОБА_1 , з якою перебував у зареєстрованому шлюбі. Додатково пояснив, що регулярно спілкувався з батьком, вони вели спільний бізнес, пов`язаний з квітами, з кінця квітня 2017 року знав про його хворобу, і причин, чому батько таким чином розпорядився квартирою, не знає.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 надала суду пояснення, що вона є рідною сестрою померлого ОСОБА_4 , знає про спірну квартиру з розмов з братом, який постійно стверджував, що квартира залишиться дітям. Пояснила, що ОСОБА_4 робив ремонт у квартирі самостійно. Коли ОСОБА_4 захворів, вона приїжджала до нього, проте через деякий час відповідач ОСОБА_1 перестала пускати її у квартиру до брата.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 надав суду пояснення, що є давнім знайомим ОСОБА_4 , був залучений до ремонту в квартирі за адресою АДРЕСА_1 , який проводився в 2001 - 2003 роках, квартира не була облаштована для проживання, в ній зокрема були відсутні шпалери, стелі не пофарбовані. Щодо наявності чи відсутності спору з приводу права власності на вказану квартиру, повідомив, що за словами ОСОБА_4 , вони з дружиною розійшлися мирно, їй залишились автомобілі і будинок, а йому ця квартира.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність чи відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення або захисту в обраний спосіб.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцеві положення» СК України цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності ЦК України.

У пункті 1 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України зазначено, що цей Кодекс набирає чинності з 01 січня 2004 року.

З огляду на вищезазначені вимоги, для вирішення цього спору необхідно застосовувати положення нормативно-правового акту, чинного на момент виникнення спірних правовідносин, а саме КпШС України та Закону України «Про власність».

Статтею 16 Закону України «Про власність» визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і КпШС України.

Відповідно до статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Конструкція статті 22 КпШС України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Статтею 23 КпШС України визначено, що майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов`язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі.

Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Відповідно до статті 29 КпШС України якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу.

Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності.

Аналогічні за змістом положення містяться і в чинному на час розгляду справи СК України.

Судом першої інстанції встановлено та відповідачем у апеляційній скарзі не заперечується, що квартира АДРЕСА_3 була придбана за час перебування ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі, отже за відповідною презумпцією це нерухоме майно вважається спільною сумісною власністю подружжя, допоки не доведено інше.

В ході розгляду справи відповідач ОСОБА_1 подала заяву про застосування судом наслідків пропуску строку позовної давності, вказуючи на те, що позивач ОСОБА_2 пропустила його без поважних причин і підстави для поновлення цього строку відсутні.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_1 також зазначала, що подружжя ОСОБА_6 у 2000 року фактично провели між собою поділ спільно нажитого майна, розподіливши між собою два об`єкти нерухомого майна: житловий будинок та квартиру, а також двох автомобілів (а. с. 109 - 112, 148 т. 1).

Разом із тим, ОСОБА_1 не було надано доказів на підтвердження фактичного поділу спільно нажитого майна, натомість, в матеріалах справи наявна заява від 10 травня 2017 року, посвідчена та адресована приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Герасименко Н.М., у якій ОСОБА_2 просила передати ОСОБА_4 про свій намір на виділення їй частини квартири АДРЕСА_3 як такої, що була придбана в шлюбі (а. с. 189 т. 1), з якої вбачається, що ОСОБА_2 не вважала зазначену квартиру поділеним майном.

Доводи відповідача в апеляційній скарзі, що ОСОБА_2 не брала участі в ремонті квартири АДРЕСА_3 , а також що впродовж 17 років ні позивач, ні її колишній чоловік одне одному будь-яких претензій з приводу даної квартири не пред`являли, не підтверджують обставин здійснення подружжям поділу майна в 2001 році, як стверджує відповідач, оскільки ґрунтуються на припущеннях.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на показання свідка ОСОБА_7 , який є знайомим ОСОБА_4 і допомагав здійснювати ремонт у спірній квартирі, і який повідомив, що за словами ОСОБА_4 , поділ майна був здійснений подружжям добровільно, а саме будинок і транспортні засоби були виділені ОСОБА_2 , а в спірну квартиру перейшов жити відповідач, відхиляються апеляційним судом з огляду на те, що такі показання ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, а відповідно до ст. 90 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи; якщо показання свідка ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, то ці особи повинні бути також допитані; за відсутності можливості допитати особу, яка надала первинне повідомлення, показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами цього Кодексу.

Натомість, свідки ОСОБА_5 (син ОСОБА_4 та ОСОБА_2 ) та ОСОБА_10 (сестра ОСОБА_2 ) повідомляли суду інші обставини, а саме що квартира АДРЕСА_3 не могла бути поділена, оскільки подружжя планувало залишити її дітям, тобто ОСОБА_5 та його сестрі. Крім того, свідок ОСОБА_10 повідомила, що у кожного з подружжя після розлучення залишився той транспортний засіб, яким вони користувалися у шлюбі.

Крім того, апеляційний суд враховує, що будинок АДРЕСА_2 не підлягав поділу як спільне сумісне майно подружжя, оскільки позивач ОСОБА_2 набула право власності на частину вказаного будинку на підставі договору дарування від 25 лютого 1984 року, а тому відповідно до ч. 1 ст. 24 КпШС України є належним їй роздільним майном.

При цьому матеріали справи не містять доказів, що подружжям вживалися дії щодо сплати ОСОБА_2 компенсації вартості її частки у спільному майні подружжя, а саме квартири АДРЕСА_3 .

Враховуючи норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини та встановлені фактичні обставини щодо набуття спірного майна і не спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період шлюбу, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, не спростованого доводами апеляційної скарги, про доведеність і обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_2 про визнання за нею права власності на частку квартири АДРЕСА_3 .

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не врахував, що добровільний поділ спільного майна подружжя відбувся в 2001 році, однак ухвалив рішення про задоволення позову, врахувавши вибіркові показання свідків ОСОБА_10 і ОСОБА_5 , показання якого щодо стану оздоблення квартири на час її придбання не відповідали дійсності, відхиляються апеляційним судом як необґрунтовані, з огляду на те, що обставини в даній справі встановлені судом в результаті повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх доказів, наявних в матеріалах справи, як окремо, так і у їх сукупності, а не лише на підставі показань двох зазначених свідків.

Встановивши, що зазначеним майном ОСОБА_4 розпорядився на власний розсуд без згоди ОСОБА_2 та вочевидь всупереч її волі, висловленій 10 травня 2017 року у поданій приватному нотаріусу заяві про намір виділити частку в спільному сумісному майні подружжя, та відчужив квартиру на користь відповідача ОСОБА_1 , суд першої інстанції підставно визнав укладений з нею договір дарування від 15 травня 2017 року недійсним.

Аргумент ОСОБА_1 у апеляційній скарзі про те, що суду першої інстанції слід було не визнавати недійсним договір купівлі-продажу та визнавати за позивачем право власності, а стягнути на користь позивача компенсацію вартості придбаної 15 жовтня 1996 року квартири в розмірі від її вартості на час придбання, з посиланням на те, що вартість квартири збільшилася з 29325,59 грн. до 796 595 грн. за рахунок коштів ОСОБА_4 , який здійснив у ній ремонт, апеляційний суд відхиляє.

Так, Велика Палата у постановах від 24 серпня 2022 року у справі № 125/2157/19 та від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц виснувала, що пред`явлення позову стороною договору або іншою (зацікавленою) особою про визнання недійсним договору є виправданим та ефективним способом захисту порушеного права у разі, якщо такий позов заявлений з метою повернення одному з подружжя, чиї права порушено, майнових прав та/або частки в спільному майні подружжя, у тому числі шляхом визнання прав на частку, та/або одночасного виділення частки в порядку поділу майна подружжя або встановлення порядку користування цим майном.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на узагальнену практику, наведену в листі Верховного Суду України від 02 лютого 2016 року вих. №ЕП-231/16, та висновки, викладені в постанові Верховного Суду України від 12 жовтня 2016 року відхиляються апеляційним судом, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Необхідність урахування узагальненої практики в листах Верховного Суду України та постанов Верховного Суду України, якщо лише такі не підтримані правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду, положеннями чинного ЦПК України не передбачена.

Апеляційний суд також не приймає доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що судом першої інстанції безпідставно не були враховані автомобілі, які також входили до спільного майна подружжя ОСОБА_6 , наявність яких підтверджено показаннями свідків і на наявність яких в контексті встановлення обсягу спільного нажитого майна вказано в постанові Верховного Суду від 23 листопада 2022 року у даній справі, зважаючи на те, що відносно будь-яких транспортних засобів у сторін спору немає, свідки ОСОБА_7 і ОСОБА_10 надали різні пояснення з приводу розпорядження подружжям ОСОБА_6 належним їм автомобілями, і оскільки, виконуючи вказівку Верховного Суду, при новому розгляді справи судом першої інстанції встановлено, що відомості про автомобілі подружжя ОСОБА_6 , які були набуті ними у шлюбі (час придбання, марка, модель, рік випуску, номер шасі, вартість на час придбання або будь-які інші відомості) в матеріалах справи відсутні. Доводами апеляційної скарги зазначені висновки суду не спростовані.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.

За усталеною судовою практикою до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постановах Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 182/1428/20 (провадження № 61-3275св21) та від 19 жовтня 2022 року у справі № 587/1562/21 (провадження № 61-6658св22).

Встановивши, що до 15 травня 2017 року ОСОБА_4 своєю поведінкою не демонстрував заперечень щодо того, що ОСОБА_2 є співвласником квартири, і доказів того, що ним не визнавалося право спільної сумісної власності за ОСОБА_2 , матеріали справи не містять, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується апеляційний суд, що саме з моменту укладення договору дарування від 15 травня 2017 року, на підставі якого ОСОБА_4 розпорядився спільним майном подружжя на користь іншої особи без згоди ОСОБА_2 , починається перебіг позовної давності, і оскільки ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом 17 серпня 2017 року, строк позовної давності нею не пропущено.

Апеляційний суд враховує, що відповідачем ОСОБА_1 на спростування доводів ОСОБА_2 про час, коли вона дізналася про порушення своїх прав, не надано будь-яких доказів, в тому числі звернення ОСОБА_2 до правоохоронних органів з приводу наявності у неї перешкод у володінні та користуванні належним їй майном, або звернення до суду з позовами про усунення таких перешкод.

Враховуючи вищевикладене, рішення суду першої інстанції не суперечить правовим висновкам Верховного Суду, на які посилалася ОСОБА_1 у апеляційній скарзі, а саме від 28 січня 2020 року в справі № 910/20564/16 про те, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої особи права на позов, тобто можливості реалізувати своє право у примусовому порядку через суд; від 17 лютого 2021 у справі № 278/765/18 про те, що формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини; обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача; правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду в постанові від 20 листопада 2018 року в справі № 907/50/16, згідно яких початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов; позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права; в постанові від 30 січня 2019 року в справі № 706/1272/14ц про те, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Оскільки суд встановив, що позивачем ОСОБА_2 строк позовної давності не пропущено, у неї не було підстав звертатися до суду з заявою про поновлення строку позовної давності, про необхідність подання якої відповідачем помилково зазначається в апеляційній скарзі.

Таким чином, оскаржене судове рішення є достатньо вмотивованим та містить висновки суду щодо обставин, які мають значення для вирішення спору. Суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до незгоди із рішенням суду першої інстанції і переоцінки доказів та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині, що оскаржується, відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 14 серпня 2024 року в частині задоволення первісного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тарас Олександра Василівна, про визнання права власності на 1/2 частку квартири в порядку поділу майна подружжя, визнання договору дарування квартири недійсним залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 14 лютого 2025 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.