Провадження № 2/686/1726/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.02.2025

м. Хмельницький

Хмельницький міськрайонний суд в складі:

головуючого судді - Салоїд Н.М.,

секретаря судового засідання Лоб І.А.,

за участі відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Хмельницькому цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

встановив:

ТОВ «Діджи Фінанс» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в розмірі 46 250,00 грн.

Поданий позов обгрунтовує тим, що ОСОБА_1 за власного волевиявлення, з повним розумінням умов кредитування та усвідомленням рівня відповідності, з використанням сервісу online-кредитування 18.04.2021 подав заявку товариству з обмеженою відповідальністю «Мілоан» на отримання кредиту було подано заяву на отримання кредиту. Дана заява № 101465209 від 18.04.2021 року знаходиться у власному кабінеті відповідача на сайті.

Законодавством України передбачено оформлення кредиту онлайн із використанням одноразового пароля прирівнюється до підписання договору в паперовій формі власноручним підписом чи електронного договору електронним підписом. Оскільки відповідачем було обрано один із вищеперерахованих варіантів підписання договору, тим самим підтверджено прийняття умов кредитного договору №101465209 від 18.04.2021 року, який також знаходиться у власному кабінеті відповідача на сайті.

Таким чином, відповідачем був укладений Договір про надання споживчого кредиту № 101465209 від 18.04.2021 року з ТОВ «МІЛОАН».

Кредитний договір було укладено строком на 30 днів, тобто до 18.05.2021. Відповідачем не виконанні належним чином кредитні зобов`язання, що є грубим порушенням чинного законодавства України в частині виконання договірних відносин.

29.07.2021 року ТОВ «Мілоан» відступило ТОВ «Діджи Фінанс» право вимоги за кредитним договором №101465209 від 18.04.2021 року, а відповідно ТОВ «Діджи Фінанс» набуло право вимоги до відповідача.

Згідно договору відступлення права вимоги сума боргу перед новим кредитором становить 46 250.00 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту становить 10 000 гривень; заборгованість за відсотками 35 250 грн. та 1 000 грн. за комісійними винагородами. Просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором судовий збір та витрати на правничу допомогу.

Представник позивача направив до суду заяву про слухання справи у його відсутність, підтримання позову, проти постановлення заочного рішення суду не заперечує.

Відповідач в судовому засіданні пояснив, що його телефоном та паспортними документами скористались знайому та за допомогою електронного підпису оформили кредит та з моменту надходження коштів відразу ж перерахували їх на інший рахунок. Проте він із заявою до органів поліції не звертався. В нього на утриманні знаходиться дитина-інвалід, він має незначне пенсійне забезпечення, тому просив зменшити витрати на правничу допомогу..

Суд, заслухавши пояснення відповідача, перевіривши матеріали справи доказами, вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 18 квітня 2021 року подав товариству з обмеженою відповідальністю «Мілоан» анкету-заяву № 101465209 на отримання кредиту через сайт miloan.ua.

Такий кредит в сумі 10 000,00 грн. позичальнику було надано строком на 30 днів, дата повернення кредитних коштів 21.11.2020 року.

Відповідно до пункту 1.3 укладеного договору кредит надається строком на 30 днів, термін повернення кредиту і сплата комісії за надання кредиту та сплата процентів за користування кредитом : 18.05.2021.

Пунктом 1.5.1 комісія за надання кредиту: 1000 грн., яка нараховується за ставкою 10% від суми кредиту одноразово.

За користування кредитними коштами нараховується комісія в розмірі 916.30 грн., яка нараховується одноразово за ставкою 1.75 відсотків від суми кредиту за договором.

Проценти за користування кредитом 5 250.00 грн., котрі нараховуються за ставкою 1,75 відсотка від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом.

Означені обставини надання кредитних коштів відповідно до наведених умов кредитування підтверджуються кредитним договором № 101465209 від 18.04.2021.

Таким чином, ТОВ «Мілоан» у повному обсязі виконало свої зобов`язання за вищевказаним договором, здійснивши переказ коштів відповідачу ОСОБА_1 на картковий рахунок.

Однак, згідно матеріалів справи відповідач свої зобов`язання за вказаним договором у строк, визначений у п.1.4 Договору, тобто 18 травня 2021 року, щодо повернення кредиту та нарахованих процентів не виконав.

29.07.2021 року ТОВ «Мілоан» відступило ТОВ «Діджи Фінанс» право вимоги за кредитним договором №101465209 від 18.04.2021 року, а відповідно ТОВ «Діджи Фінанс» набуло право вимоги до відповідача.

Згідно договору відступлення права вимоги сума боргу перед новим кредитором становить 46 250.00 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту становить 10 000 гривень; заборгованість за відсотками 35 250 грн. та 1 000 грн. за комісійними винагородами.

За приписами п.1 ч.1ст.512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ч.1ст.513 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Згідност.514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину.

13.09.2021 року між ТОВ «Мілоан» (Кредитор) та ТОВ «Діджи Фінанс» (Новий кредитор) укладено договір відступлення прав вимоги №10Т.

Відповідно до Витягу з Додатку №1 до Договору факторингу №10Т від 13.10.2021 року, ТОВ «Діджи Фінанс» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №100432686 від 06.07. 2021 року у загальній сумі 46 250.00 грн., з яких: 10 000.00 гривень 00 копійок - сума заборгованості за тілом; 35 259.00 грн. сума заборгованості за відсотками, 1 000.00 грн. заборгованість за комісією що підтверджується розрахунком заборгованості за кредитним договором.

Проте таке нарахуванням відсотків та комісії не відповідає умовам договору та закону.

Умовами договору визначено, що строк кредитування становить 30 днів, тобто до 18.05.2021 з розрахунку 1.75 % від залишку кредиту. Згідно додатку №1 до договору про споживчий кредит № 101465209 від 18.04.2021 сторони узгодили розмір процентів за цим договором в сумі 5 250,00 грн.

Розрахований позивачем розмір відсотків за договором суперечить закону.

Аналіз розрахунку заборгованості за відсотками про щоденні нарахування та погашення за цим кредитним договором свідчить про те, що заборгованість за відсотками нараховувалася поза межами строку дії договору.

Разом із тим, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою ч. 2 ст. 625 ЦК, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16 зазначила: «Велика Палата Верховного Суду наголошує, що проценти відповідно до статті 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу).

Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає частина друга статті 1050 ЦК України). Саме за це благо можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до статті 1048 ЦК України.

Що стосується стягнення комісії в розмірі 1 000 грн. суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У постанові Верховного Суду від 20 липня 2022 року у справі за № 343/557/15-ц зроблено висновок: «Так, за змістом частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній станом на 08 травня 2007 року) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз вищезазначених норм дає підстави висновувати про те, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Згідно зі ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Частиною третьою вищезазначеної статті передбачено, що банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

Згідно із ч. 3ст. 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Отже, враховуючи принципи справедливості та добросовісності, на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами.

Відповідно до правового висновку, викладеного Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-2071цс16 послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у своєму правовому висновку у постанові від 09 грудня 2019 року в справі № 524/5152/15 (провадження № 61-8862сво18) зазначив, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.»

Суд звертає увагу на те, що умови договору про сплату позичальником на користь банку винагороди за надання фінансового інструменту, відсотків за дострокове погашення кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу, тобто за дії, які банк здійснює на власну користь є несправедливим, суперечить принципу добросовісності, є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, за своєю природою є дискримінаційним та таким, що суперечить моральним засадам суспільства.

Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 12 квітня 2022 року в справі № 640/14229/15 (провадження № 61-16739св20), від 21 квітня 2021 року в справі № 677/1535/15 (провадження № 61-19356св19), від 15 грудня 2021 року в справі № 209/789/15 (провадження № 61-16561св20), від 21 липня 2021 року в справі № 751/4015/15 (провадження № 61-8543св20).

Враховуючи викладене, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача комісії за Договором № 101465209 про надання кредиту від 18 квітня 2021 року.

Відповідно до ч.1ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно положень статей 3,627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно дост.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей визначених родовими ознаками.

Згідно ч.1ст.1047 ЦК України, у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, договір позики укладається у письмовій формі незалежно від суми.

Відповідно до ч.1ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Згідност.5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною.

Відповідно дост.8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму.

Згідно ч.6ст.11 Закону України «Про електронну комерцію», відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону.

Відповідно до ст.3,12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом, тобто даними в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Згідност.3 Закону України «Про електронну комерцію», одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.

Відповідно до ст.525,526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна його умов не допускається.

Згідно ст.536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом законодавства.

Відповідно до ч.1ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги, що відповідач взятих на себе зобов`язань за вищевказаним кредитним договором належним чином не виконав, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ТОВ «Діджи Фінанс» підлягають частковому задоволенню.

Тобто, право кредитодавця нараховувати відсотки за користування кредитом припинилося зі спливом строку дії договору 18.05.2021 року, а тому, починаючи із зазначеної дати, нарахування процентів за користування кредитом не відповідає вимогам закону. За таких обставин суд дійшов висновку, що із відповідача підлягає стягненню саме узгоджений сторонами кредитного договору розмір процентів 5 250,00 грн. (в межах строку кредитування 30 днів), тіла кредиту 10 000,00 грн.

Окрім того, у своїй позовній заяві представник позивача просить стягнути з відповідача понесені по справі судові витрати, які складаються із суми судового збору у розмірі 2 422.40 грн. та витрат на професійну правову допомогу у розмірі 6000,00 грн.

Згідно положень ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведення експертизи, а також витрати на професійну правничу допомогу.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу, представником позивача надано до суду договір про надання правової допомоги №42649746 від 01.08.2024 року, детальний опис робіт від 30.09.2024 року, актом про підтвердження факту надання правової допомоги від 30.09.2024 року.

Відповідач в ході розгляду справи заявив клопотання про зменшення таких витрат у зв`язку із перебуванням на його утриманні дитини-інваліда, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 .

Змістом частини 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу позивачем надано договір про надання правничої допомоги б/н від 01.08.2024 р., детальний опис робіт (наданих послуг) на суму 6 000 грн., свідоцтво на заняття адвокатською діяльністю..

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення ЄСПЛ від 23 січня 2014 р. у справі «East/West Alliance Limited» проти України» заява № 19336/04).

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на необхідності дотримання принципу співмірності при розрахунку судових витрат.

Так, Велика Палата Верховного Суду у справі № 755/9215/15-ц наголосила, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

У постановах Верховного Суду у справі № 905/1795/18 та у справі № 922/2685/19, визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

У справі № 922/3812/19 Верховний Суд зазначив, що суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст. 30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

Ті ж самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Так, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та є неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02.10.2019 року у справі № 211/3113/16-ц (провадження № 61-299св17).

Відтак, суд вважає, що обґрунтованим та співмірним в даному випадку є витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1 000.00 грн. з врахуванням матеріального стану відповідача.

Отже, відповідно дост.133, ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір пропорційно до задоволених вимог в сумі 798.8 грн. (15250,00 грн. 2 422,40 гривень та 1000,00 понесених витрат на правову допомогу.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.4,5,12,13,141,247,263,265,268,280-282 ЦПК України суд,-

ухвалив:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи фінанс» заборгованість за кредитним договором № 101465209 від 18.04.2021 року в розмірі 15 250 грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» () сплачений судовий збір в розмірі 798,8 грн., та витрати на правничу допомогу в розмірі 1000,00 гривень, а всього разом 1 798,8 грн.

У задоволені решти вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Хмельницького апеляційного суду шляхом подачі в 30 денний строк з дня виготовлення повного тексту судового рішення апеляційної скарги .

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Повний текст рішення складено 17.02.2025 року.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» (), місце знаходження м. Київ вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, 8;

Відповідач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації та проживання АДРЕСА_1

Суддя: