Справа № 348/1670/24
Провадження № 22-ц/4808/52/25
Головуючий у 1 інстанції Матолич В. В.
Суддя-доповідач Луганська
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Луганської В.М.

суддів - Василишин Л.В., Максюти І.О.,

за участю секретаря - Кузів А.В.,

учасники справи

позивач - ОСОБА_1

відповідачі - Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України», Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» в особі філії «Надвірнянське лісове господарство»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Івано-Франківського апеляційного суду справу

за апеляційною скаргою Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України»

на рішення Надвірнянського районного суду від 20 вересня 2024 року, ухвалене судом у складі судді Матолич В.В.,

за позовом ОСОБА_1 до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» та Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в особі філії «Надвірнянське лісове господарство» про стягнення коштів

в с т а н о в и в:

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» та Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в особі філії «Надвірнянське лісове господарство» про стягнення заборгованості по тимчасовій непрацездатності, компенсації за невикористані дні відпустки, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 14.12.2024 року та постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 01.04.2024 року позивачку було поновлено на займаній посаді з 01 липня 2023 року. Стягнуто з Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» (далі- ДСГП «Ліси України») на користь ОСОБА_1 середній заробіток на час вимушеного прогулу у розмірі 146 200 грн з відрахуванням з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів і зборів.

Наказом директора філії «Надвірнянського лісового господарства» ДСГП «Ліси України» від 30.04.2024 скасовано наказ «Про звільнення з роботи ОСОБА_1 за прогули» від 29.06.2023 року №179 к, поновлено ОСОБА_1 на посаді провідного бухгалтера відділу бухгалтерського обліку з 01 липня 2023 року.

Наказом від 14.05.2024 року №111к позивачку звільнено 24 травня 2024 року з роботи за власним бажанням.

При звільненні їй не було виплачено всі суми, які підлягали до виплати.

Позивачка зазначила, що при звільненні їй не було оплачено листки непрацездатності:

№7342721-1 за період з 03.03.2023 до 16.03.2023; №7681494-1 з 17.03.2023 до 20.03.2023; №7728514-1 з 21.03.2023 до 24.03.2023; №7835342-1 з 25.03.2023 до 27.03.2023; №7888636-1 з 28.03.2023 до 30.03.2023; №7321302-1 з 17.04.2023 до 21.04.2023; №7425797-1 з 22.04.2023 до 26.04.2023; №7758842-1 з 09.05.2023 до 22.05.2023; №8145510-1 з 30.05.2023 до 05.06.2023; №8224237-1 з 06.06.2023 до 09.06.2023; №8415209-1 за період з 16.06.2023 до 19.06.2023. Не оплачено час перебування позивачки нa стаціонарному та амбулаторному лікуванні у період з 30.04.2024 до 24.05.2024 згідно виписки картки стаціонарного хворого медичного висновку від 17.05.2024 року, від 21.05.2024 року. За час перебування ОСОБА_1 на стаціонарному та амбулаторному лікуванні електронні листки непрацездатності у період з 30.04.2024 до 24.05.2024 не могли бути сформовані лікарем, оскільки згідно з даними в електронній системі позивач числилася як звільнена. У зв`язку з цим, за цей період позивач надала виписки з медичної карти про перебування на лікуванні, однак відповідач компенсацію за тимчасову непрацездатність позивачу не виплатив.

Також при звільненні не здійснено виплату грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної та додаткової відпустки, а саме: не виплачено грошову компенсацію за не використані дні щорічної відпустки за період роботи з 11.01.2023 до 30.06.2023 -13 календарних днів - 15600,00 грн; за період роботи з 01.05.2024 по 24.05.2024 - 2 календарні дні - 2457,14 грн; не виплачено грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за кожні три роки безперервної роботи в лісовому господарстві, як працівнику, яка на 1 січня 1997 року працювала в галузі лісового господарства на посадах, професіях, роботах, що давало їй право на додаткову відпустку тривалістю 24 робочих дні за кожні три роки безперервної роботи в лісовому господарстві, згідно з колективним договором, за період роботи з 01.01.2010 до 27.05.2024 року - 116 календарних днів 142514,12 гривень.

Позивачка зазначила, що при її звільненні не виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 15 грудня 2023 року до 29 квітня 2024 року, тобто за час протягом якого тривав розгляд справи № 348/2072/23 за її позовом про поновлення на роботі у суді апеляційної інстанції до моменту фактичного поновлення її на роботі 30.04.2024 року.

Відповідачем в порушення вимог ст. 116 КЗпП України в день звільнення не були виплачені всі суми,а тому є підстави для стягнення середнього заробітку відповідно до ст.117 КЗпП України.

Просила суд стягнути із ДСГП «Ліси України» на її користь: компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за період роботи з 11.01.2023 до 30.06.2023 у кількості 13 днів, за період з 01.05.2024 до 24.05.2024 у кількості 2 дні з відрахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів в дохід держави;

компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за кожні три роки безперервної роботи в лісовому господарстві за період роботи з 01.01.2010 до 24.05.2024 в кількості 116 днів з відрахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів в дохід держави;

заборгованість з виплати допомоги по тимчасовій непрацездатності за листками непрацездатності: №7342721-1 за період з 03.03.2023 до 16.03.2023; №7681494-1 за період з 17.03.2023 до 20.03.2023; №7728514-1 за період з 21.03.2023 до 24.03.2023; №7835342-1 за період з 25.03.2023 до 27.03.2023; №7888636-1 за період з 28.03.2023 до 30.03.2023; №7321302-1 за період з 17.04.2023 до 21.04.2023 №7425797-1 за період з 22.04.2023 до 26.04.2023; №7758842-1 за період з 09.05.2023 до 22.05.2023; №8145510-1 за період з 30.05.2023 до 05.06.2023; №8224237-1 за період з 06.06.2023 до 09.06.2023; №8415209-1 за період з 16.06.2023 до 19.06.2023, та за період перебування нa стаціонарному та амбулаторному лікуванні з 30.04.2024 до 24.05.2024;

середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 15 грудня 2023 року до 30 квітня 2024 poку з відрахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів в дохід держави; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, витрати на правничу допомогу у розмірі 15 000, 00 грн.

Рішенням Надвірнянського районного суду від 20 вересня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Суд стягнув із Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за період роботи з 11.01.2023 до 30.06.2023 у кількості 13 днів та за період з 01.05.2024 до 24.05.2024 у кількості 2 дні з відрахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів в дохід держави, у розмірі 18428, 68 грн; компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за кожні три роки безперервної роботи в лісовому господарстві за період роботи з 01.01.2010 до 24.05.2024 в кількості 116 днів з відрахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів в дохід держави, у розмірі 142 514, 12 грн.

Стягнув із відповідача на користь ОСОБА_1 заборгованість з виплати допомоги по тимчасовій непрацездатності за листками непрацездатності: №7342721-1 за період з 03.03.2023 до 07.03.2023; №7681494-1 за період з 17.03.2023 до 20.03.2023; №7728514-1 за період з 21.03.2023 до 24.03.2023; №7835342-1 за період з 25.03.2023 до 27.03.2023; №7888636-1 за період з 28.03.2023 до 30.03.2023; №7321302-1 за період з 17.04.2023 до 21.04.2023; №7758842-1 за період з 09.05.2023 до 13.05.2023; №8145510-1 за період з 30.05.2023 до 03.06.2023; №8224237-1 за період з 06.06.2023 до 09.06.2023; №8415209-1 за період з 16.06.2023 до 19.06.2023, та за період перебування нa стаціонарному та амбулаторному лікуванні з 30.04.2024 до 04.05.2024 та з 13.05.2024 до 17.05.2024 з відрахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів в дохід держави, у розмірі 63885, 64 грн.

Стягнув із Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» на користь позивачки середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15 грудня 2023 року до 29 квітня 2024 poку з відрахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів в дохід держави у розмірі 115485, 58 грн; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з відрахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів в дохід держави у розмірі 103199, 88 грн; судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15000 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнув з Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» на користь держави судовий збір в розмірі 4435, 14 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, ДСГП «Ліси України звернулось до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Надвірнянського районного суду від 20 вересня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відповідачем на виконання рішення Надвірнянського районного суду від 14.12.2023 року у справі №348/2072/23 та постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 01.04.2024 року ОСОБА_1 було поновлено на посаді провідного бухгалтера відділу бухгалтерського обліку з 01.07.2023 року, про що видано наказ директора філії №94к від 30.04.2024 та 07.05.2024 року виплачено 117 691, 00 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу, які було перераховано на рахунок Печерського відділу державної виконавчої служби, що підтверджується довідкою директора філії, платіжними інструкціями.

Скаржник вважає, що філією в повному обсязі виконана вимога щодо виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Згідно наказу директора філії №111к від 14.05.2024 року позивачку було звільнено за власним бажанням з 24.05.2024 року та при звільнені на підставі наказу № 111к від 14.05.2024 нараховано компенсацію за дні невикористаної щорічної відпустки тривалістю 23 календарні дні та за 10 днів додаткової соціальної відпустки в сумі 29 212,92 грн та перераховано на рахунок ОСОБА_1 23224,27 грн. Після поновленні на роботі позивачка жодного дня не працювала, не повідомляла свої банківські реквізити для виплати зарплати. Довідку з банківськими реквізитами ОСОБА_1 надала 29.05.2024 і в цей же день їй було виплачено заробітну плату та розрахункові.

Суду не надано докази, які б підтвердили, що позивачка вчасно повідомила роботодавця про свої реквізити для проведення оплати або повідомила про те, що не змінювала реквізити, які мала до того. При звільненні позивачки на підставі наказу №11к від 14.05.2024 року було нараховано компенсацію за дні невикористаної щорічної відпустки тривалістю 23 календарні дні та за 10 днів додаткової соціальної відпустки в сумі 29212, 92 грн.

Скаржник зазначив, що згідно Закону України «Про дерадянізацію законодаства України» від 21.04.2011 року припинив свою дію Указ Президії Верховної Ради СРСР «Про умови праці робітників і службовців, занятих на роботах у лісовій промисловості і лісовому господарстві» № 1044-10 від 13.11.1979, вважає, що відсутні підстави для виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за кожні три роки безперервної роботи в лісовому господарстві.

З приводу оплати листків непрацездатності позивачки скаржник вказав, що листки непрацездатності №7342721-1 (з 03.03.2023 по 16.03.2023), №7681494-1 (з 17.03.2023 по 20.03.2023), №78728514-1 (з 21.03.2023 по 24.03.2023) , №7835342-1 (з 25.03.2023 по 27.03.2023) не оплачені через відсутність працівника на робочому місці через нез`ясовані причини. Листки непрацездатності №7321302-1; №7425797-1; №7758842-1; №8145510-1; №8224237-1; №8415209-1 оплачені належним чином.

Крім того, скаржник посилається на те, що виплата позивачці за період стаціонарного та амбулаторного лікування з 30.04.2024 по 24.05.2024 року, яке вона підтверджує випискою із медичної картки, без оформлення електронного листка непрацездатності, не може бути проведена і відповідач не має право здійснювати таку виплату згідно вимог законодавства. Електронний листок непрацездатності за даний період відсутній в кабінеті страхувальника.

Відсутність працівника на роботі з нез`ясованих причин не входить до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Саманюк О.М. зазначила, що реквізити її банківського рахунку залишалися незмінними з моменту звільнення і були відомі відповідачам, оскільки за час її роботи позивач отримувала заробітну плату саме на цей рахунок і після звільнення продовжувала ним користуватися. Крім цього, при поновленні на роботі позивач повідомила ці дані роботодавцю.

Рішенням суду позивачку було поновлено на роботі з 01.07.2023 року, проте відповідачі рішення суду щодо поновлення її на роботі виконали з невиправданою затримкою, а саме 30.04.2024 року.

Вказала, що тимчасова непрацездатність позивача належно підтверджена листками непрацездатності і за таких обставин у роботодавця є правові підстави для здійснення відповідних виплат. Щодо твердження скаржника про те, що виплата позивачці за період стаціонарного та амбулаторного лікування з 30.04.2024 по 24.05.2024 року не може бути проведена, зазначила, що 30.04.2024 ОСОБА_1 поновили на роботі, цього ж дня вона поступила на стаціонарне лікування до медичного закладу. Електронний листок непрацездатності позивачу не змогли оформити, оскільки в електронній базі даних позивач числилася як працівник, якого було звільнено з роботи. Суду надані докази того, що позивач дійсно хворіла через що звернулася за медичною допомогою та відповідно до виписки з медичної карти та медичних висновків у період з 30.04.2024 до 24.05.2024 року. не могла виконувати трудові обов`язки у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Відповідно до п.6.17 Колективного договору ДСГП «Ліси України» від 2023 року роботодавець зобов`язаний зберегти за працівниками, які на 1 січня 1997 року працювали і продовжують працювати в галузях на посадах, професіях, роботах, що давало їм право на додаткову відпустку тривалістю 24 робочих дні за кожні три роки безперервної роботи в лісовому господарстві, за таких обставин, позивачка має право на компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за кожні три роки безперервної роботи в лісовому господарстві.

У судовому засіданні представник скаржника Левицький А.О. підтримав апеляційну скаргу, посилаючись на доводи викладені в апеляційній скарзі.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 та її представник Саманюк І.М. апеляційну скаргу не визнали.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухав учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 рішенням суду було поновлено на роботі з 01.07.2023 року. Відповідач рішення суду про поновлення позивачки на роботі виконав 30.04.2024 року, з урахуванням положень ст.236 КЗпП України, суд дійшов висновку, що на користь позивачки підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу за період затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі з 15.12.2023 року по 29.04.2024 року.

Суд встановив, що за час роботи на займаній посаді позивач була відсутня на роботі у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, що підтверджується електронними листками непрацездатності: №7321302-1 за період з 17.04.2023 до 21.04.2023; №7888636-1 за період з 28.03.2023 до 30.03.2023; №7835342-1 за період з 25.03.2023 до 27.03.2023; №7728514-1 за період з 21.03.2023 до 24.03.2023; №7681494-1 за період з 17.03.2023 до 20.03.2023; №7342721-1 за період з 03.03.2023 до 16.03.2023; №8224237-1 за період з 06.06.2023 до 09.06.2023; №8145510-1 за період з 30.05.2023 до 05.06.2023; №7758842-1 за період з 09.05.2023 до 22.05.2023; №8415209-1 за період з 16.06.2023 до 19.06.2023. Вказані листки непрацездатності не були оплачені роботодавцем, відповідач не надав доказів сплати листків непрацездатності, встановивши вказані обставини суд дійшов висновку, що вимоги позивачки в цій частині обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Суд дійшов висновку, що надані позивачем медичні документи: виписка з медичної карти та медичні висновкии у період з 30.04.2024 до 24.05.2024 року підтверджують, що позивачка проходила лікування, електронний листок непрацездатності не був оформлений не з вини позивача, а отже період тимчасової непрацездатності позивача має бути оплачений з 30.04.2024 до 04.05.2024 року та з 13.05.2024 до 17.05.2024 року.

Суд дійшов висновку, що на користь позивачки підлягає стягненню компенсація за невикористану додаткову відпустку згідно п.6.17 колективного договору ДСГП «Ліси України» за період з 01.10.2010 по 25.05.2024 року в кількості 116 днів у розмірі 142514, 12 грн.

Суд дійшов висновку, що позивачці не було виплачено при звільненні компенсацію за відпустки за період робот з 11.01.2023 по 30.06.2023 року та з 01.05.2024 року по 24.05.2024 року, яка підлягає стягненню на користь позивачки у розмірі 18428, 68 грн. Та дійшов висновку, що з позивачкою не було проведено повного розрахунку в день її звільнення, тому на підставі ч.1 ст.117 КЗпП України на її користь підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку з 30.05.2024 по 19.09.2024 року у розмірі 103199, 88 грн.

Переглядаючи справу, апеляційний суд виходить з наступного.

Судом встановлено, що рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 14 грудня 2023 року визнано незаконним та скасовано наказ № 179к від 29.06.2023 року про звільнення ОСОБА_1 з роботи, поновлено позивачку на займаній посаді з 30.06.2023 року, стягнуто на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу. Дане рішення в частині поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць допущено до негайного виконання. Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 01 квітня 2024 року рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 14 грудня 2023 року змінено в частині визначення дати поновлення - 01.07.2023 року .

На виконання судового рішення ОСОБА_1 було поновлено на роботі з 01 липня 2023 року на підставі наказу від 30.04.2024 року № 94к.

10.05.2024 року позивач подала заяву про звільнення з займаної посади за власним бажанням з 27.05.2024 року.

Наказом філії «Надвірнянське лісове господарство» ДСГП «Ліси України» від 14.05.2024 року №111к ОСОБА_1 звільнено із займаної посади з 24.05.2024 року.

Згідно вказаного наказу бухгалтерії провести остаточний розрахунок станом на 24.05.2024 року та виплатити компенсацію за дні невикористаної щорічної відпустки за період робот з 01.07.2023 року по 01.05.2024 року тривалістю 23 календарних днів, та за період 2024 року додаткова соціальна відпустка тривалістю 10 календарних днів.

Позивачку ознайомили з цим наказом 25.05.2024 року.

24.05.2024 року позивачці відповідачем надіслано повідомлення про необхідність отримати трудову книжку та повідомити реквізити для проведення розрахунку. 30.05.2024 року надіслано поштою трудову книжку, на підставі її заяви від 25.05.2024 року.

ОСОБА_1 з 04.08.1993 року безперервно працювала в лісовому господарстві, що підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_1 .

Пунктом 6.17 Колективного договору Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» за 2023 рік передбачено збереження за працівниками, які на 1 січня 1997 року працювали і продовжують працювати в галузі на посадах, професіях, роботах, що давало їм право на додаткову відпустку тривалістю 24 робочих дні за кожні три роки безперервної роботи в лісовому господарстві, згідно постанови Верховної Ради України від 15 листопада 1996р. №505/96.

Відповідно до інформації з електронного кабінету позивача на сайті Пенсійного фонду України, станом на 11.07.2024 року «готові до сплати» є наявні електронні листки непрацездатності: №7321302-1 за період з 17.04.2023 до 21.04.2023; №7888636-1 за період з 28.03.2023 до 30.03.2023; №7835342-1 за період з 25.03.2023 до 27.03.2023; №7728514-1 за період з 21.03.2023 до 24.03.2023; №7681494-1 за період з 17.03.2023 до 20.03.2023; №7342721-1 за період з 03.03.2023 до 16.03.2023; №8224237-1 за період з 06.06.2023 до 09.06.2023; №8145510-1 за період з 30.05.2023 до 05.06.2023; №7758842-1 за період з 09.05.2023 до 22.05.2023; N8415209-1 за період з 16.06.2023 до 19.06.2023.

Листок непрацездатності №7425797-1 за період з 22.04.2023 до 26.04.2023 має статус «оплачений».

Згідно з копією виписки з медичної карти стаціонарного хворого №2594 позивач перебувала на стаціонарному лікуванні у період з 30.04.2024 до 10.05.2024 року, на амбулаторному лікуванні у період з 13.05.2024 до 24.05.2024, що підтверджується інформаційними довідками з електронної системи охорони здоров`я щодо формування медичного висновку від 13.05.2024 №3967-2В67-5ААВ-3Т5Х, від 17.05.2024 №НМЕК-39РВ-63РН-АЕ96 та від 21.05.2024 №23ЕР-39Е8-4Т23-39СР.

10.05.2024 року відповідач на виконання рішення суду здійснив виплату компенсації позивачу за вимушений прогул, що підтверджується випискою за картковим рахунком позивача.

Згідно довідки про доходи від 04.10.2023 року посадовий оклад позивача становив 25800,00 гривень. За період з 11.01.2023 до 30.06.2023 позивач жодного дня не працювала. У квітні 2023 року позивачу було нараховано 10051,18 гривень (лікарняні та чергова відпустка), у травні 2023 року - 23901,22 гривень (додаткова відпустка та лікарняний), у червні 2023 року - 37408,07 гривень (лікарняний та розрахункові).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України, право на звернення до суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (частина перша статті 5 ЦПК України).

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю (стаття 43 Конституції України).

Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (стаття 5-1 КЗпП України).

Згідно з пунктами 2, 4 частини першої статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про: присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць; поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.

Також частиною сьомою статті 235 КЗпП України передбачено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

У разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки (стаття 236 КЗпП України).

Затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі за змістом статті 236 КЗпП України слід уважати не видання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин негайно після проголошення судового рішення. Виконати рішення суду про поновлення позивача на роботі має відповідач, визначений боржником за виконавчим листом (див., зокрема, постанову Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-435цс15, постанову Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 711/8446/16-ц (провадження № 14-37цс19), постанови Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі № 511/1284/19 (провадження № 61-6184св21), від 14 грудня 2022 року у справі № 501/4019/21-ц, провадження № 61-9103св22), від 21 червня 2023 року у справі № 461/7423/21 (провадження № 61-872св23) та багатьох інших).

Тобто законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно та негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення, й без звернення працівника, що унормовано, крім наведених вище норм права, також Конституцією України, статтею 18 ЦПК України. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися (див.: постанову Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 243/2748/16-ц).

Отже, законом установлено фінансову санкцію у вигляді виплати середнього заробітку за невиконання рішення про поновлення на роботі через винну бездіяльність роботодавця. З огляду на імперативний припис щодо негайного виконання судового рішення, установлений статтею 235 КЗпП України, законодавець виходив з того, що будь-яка протиправна бездіяльність з боку роботодавця є підставою для здійснення таких виплат незаконно звільненому працівнику, незалежно від причин невиконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі.

Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: 1) чи мала місце затримка виконання такого рішення, 2) у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного для після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, 3) та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

У справі, яка переглядається, встановлено, що рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 14 грудня 2023 року (справа №348/2072/23) про поновлення позивачки на роботі виконано роботодавцем 30 квітня 2024 року про, що свідчить наказ №94к від 30 квітня 2024 року. Через відсутність здійснення відповідачем негайного виконання судового рішення про поновлення позивача на роботі відбулась затримка виконання цього рішення суду у період з 15 грудня 2023 року (дата ухвалення рішення суду про поновлення позивача на роботі) до 29 квітня 2024 року (дата постанови апеляційного суду). Встановивши вказані обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з скаржника на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду у розмірі 115485,58 грн і в цій частині доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки скаржником не надано суду доказів того, що ним у добровільному порядку було виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу за період 15 грудня 2023 року до 29 квітня 2024 року.

Що стосується стягнення компенсації за невикористані дні відпустки, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 9 Закону України «Про відпустки» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку (стаття 6 цього Закону), зараховуються час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно з законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (в тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу).

Порядок обчислення тривалості роботи, що дає право на щорічну відпустку, визначено у статті 9 Закону України «Про відпустки» відповідно до якої,окрім часу фактичної роботи у відповідному році, до стажу роботи, що дає право на щорічну оплачувану відпустку, включається, зокрема час, коли працівник фактично не працював, але за ним зберігалося місце роботи (посада) і йому виплачувалася допомога по державному соціальному страхуванню, за винятком частково оплачуваної відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку; час, коли працівник фактично не працював, але за ним зберігалося місце роботи (посада) і йому не виплачувалася заробітна плата у порядку, визначеному статтями 25 і 26 цього Закону, за винятком відпустки без збереження заробітної плати для догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку.

Суд першої інстанції встановив, що у період з 11 січня 2023 року по 30 червня 2023 року позивачка мала право на оплачувану відпустку.

Відповідач не наддав суду першої інстанції так само і суду апеляційної інстанції належних доказів того, що позивачці була виплачена компенсація за невикористані дні відпустки за вказаний вище період.

Відповідно до ч.5 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Так, рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 грудня 2023 року та постановою Івано-франківського апеляційного суду від 01 квітня 2024 року встановлено, що позивачка була відсутня на роботі у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю у такі періоди: з 03.03.2023 року до 16.03.2023 року, з 17.03.2023 року до 30.03.2023 року, з 17.04.2023 року до 26.04.2023 року, з 09.05.2023 року до 22.05.2023 року, з 30.05.2023 року до 09.06.2023 року, з 16.06.2023 року до 19.06.2023 року. Крім того судовими рішеннями встановлено, що у спірний період позивачка знаходилася у відпустці без збереження заробітної плати.

Отже, позивачка довела, що за спірний період роботодавець при її звільненні не сплатив компенсацію за невикористанні дні відпустки за період роботи з 11 січня 2023 року по 30 червня 2023 року у розмірі 15600, 00 грн. Висновки суду першої інстанції в цій частині відповідають встановленим по справі обставинам та вимогам закону.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_1 має право на отримання компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за кожні три роки безперервної роботи в лісовому господарстві, як працівнику, яка станом на 01 січня 1997 року працювала в галузі на посадах, професіях, роботах, що давало їй право на додаткову відпустку тривалістю 24 робочих днів за кожні три роки безперервної роботи в лісовому господарстві.

Так, відповідно до ст.9-1 КЗпП України підприємства, установи, організації в межах своїх повноважень і за рахунок власних коштів можуть встановлювати додаткові порівняно з законодавством трудові і соціально-побутові пільги для працівників.

Згідно зі ст.13 КЗпП України колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги.

Відповідно до п.6.17 Колективного договору Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» за 2023 рік роботодавець зобов`язаний зберегти за працівниками, які станом на 1 січня 1997 року працювали і продовжують працювати в галузі на посадах, професіях, роботах, що давало їм право на додаткову відпустку тривалістю 24 робочих дні за кожні три роки безперервної роботи в лісовому господарстві, згідно постанови Верховної Ради України від 15 листопада 1996р. №505/96.

У ході судового розгляду було встановлено, що до 01.01.2010 року позивачці надавали таку відпустку, ця обставина не заперечувалася відповідачем.

При звільненні позивачки з 24 травня 2024 року відповідачем не була виплачена компенсація за невикористані дні додаткової відпустки згідно п.6.17 Колективного договору Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України».

Відповідачем не надано суду належних доказів на спростування вказаних обставин. Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що Законом України «Про дерадянізацію законодавства України» від 21 квітня 2022 року припинив свою дію на території України Указ Президії Верховної ради СРСР «Про умови праці робітників і службовців, занятих на роботах у лісовій промисловості і лісовому господарстві» №1044-10 від 13.11.1979 року не заслуговує на увагу, оскільки як зазначено вище ця додаткова відпустка передбачена колективним договором Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України». Відповідач не спростував належними доказами, що колективні договори відповідача у період з 01.01.2010 року по 24.05.2024 року не містили такої норми.

Що стосується оплати листків непрацездатності, колегія суддів виходить з наступного.

Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» відповідно до Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування визначає правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування, гарантії працюючих громадян щодо їх соціального захисту у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, вагітністю та пологами, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, охорони життя та здоров`я.

Відповідно до статей 12, 132 наведеного Закону (тут і далі у редакції, що діяла на час спірних правовідносин) страхуванню у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності підлягають особи, які працюють на умовах трудового договору (контракту), цивільно-правового договору, на інших підставах, передбачених законом, на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності та господарювання, у тому числі в іноземних дипломатичних та консульських установах, інших представництвах нерезидентів або у фізичних осіб, а також обрані на виборні посади в органах державної влади, органах місцевого самоврядування та в інших органах, фізичні особи - підприємці, особи, які провадять незалежну професійну діяльність, члени фермерського господарства, якщо вони не належать до осіб, які підлягають страхуванню у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності на інших підставах.

Право на матеріальне забезпечення та соціальні послуги за страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності мають застраховані особи - громадяни України, іноземці, особи без громадянства та члени їх сімей, які проживають в Україні, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Це право виникає з настанням страхового випадку в період роботи (включаючи час випробування та день звільнення), зайняття підприємницькою та іншою діяльністю, якщо інше не передбачено законом.

Статтею 22 цього Закону передбачено, щострахова виплата у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності застрахованим особам, які працюють на умовах трудового договору (контракту), гіг-контракту, іншого цивільно-правового договору та на інших підставах, передбачених законом, призначається та здійснюється за основним місцем роботи (діяльності).

Допомога по тимчасовій непрацездатності (включаючи догляд за хворою дитиною), допомога по вагітності та пологах застрахованим особам (у тому числі тим, які здійснюють підприємницьку чи іншу діяльність та одночасно працюють на умовах трудового договору) надається за основним місцем роботи (діяльності) або за місцем роботи за сумісництвом (наймом) у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч.1 ст.23 Закону підставою для призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності, по вагітності та пологах є сформований на основі медичного висновку про тимчасову непрацездатність або документа, що засвідчує факт усиновлення дитини, встановлення опіки над дитиною, листок непрацездатності.

Оплата перших п`яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві, здійснюється за рахунок коштів роботодавця у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Суд першої інстанції встановив, що відповідач не провів позивачці оплату за листками непрацездатності: №7342721-1 за період з 03.03.2023 до 07.03.2023; №7681494-1 за період з 17.03.2023 до 20.03.2023; №7728514-1 за період з 21.03.2023 до 24.03.2023; N7835342-1 за період з 25.03.2023 до 27.03.2023; №7888636-1 за період з 28.03.2023 до 30.03.2023; №7321302-1 за період з 17.04.2023 до 21.04.2023; №7758842-1 за період з 09.05.2023 до 13.05.2023; №8145510-1 за період з 30.05.2023 до 03.06.2023; №8224237-1 за період з 06.06.2023 до 09.06.2023; №8415209-1 за період з 16.06.2023 до 19.06.2023.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції було задоволено клопотання представника скаржника про надання часу для надання доказів сплати по листкам непрацездатності. На адресу Івано-Франківського апеляційного суду 18 лютого 2025 року від скаржника надійшли додаткові пояснення та розрахункові листки позивачка за травень, червень 2023 року.

Судом досліджено вказані розрахункові листки і колегія суддів приходить до висновку, що надані розрахункові листки не підтверджують оплату позивачці лікарняних листків №7758842-1 за період з 09.05.2023 до 13.05.2023; №8145510-1 за період з 30.05.2023 до 03.06.2023; №8224237-1 за період з 06.06.2023 до 09.06.2023; №8415209-1 за період з 16.06.2023 до 19.06.2023. Вказані розрахункові листки містять дані про нарахування за лікарняними листками заробітної плати, однак відповідач не наддав суду безперечних доказів того, що вказані листки непрацездатності були оплачені відповідачем, оскільки встановлено, що згідно даних які містяться в особистому електронному кабінеті позивачки Пенсійного фонду станом на 10 січня 2025 року вказані листки непрацездатності знаходяться в статусі «готові до сплати». Тому доводи апеляційної скарги в цій частині не заслуговують на увагу.

Представником позивачки надано розрахунок заборгованості по листкам не працездатності. Вказаний розрахунок не спростовано відповідачем, сума заборгованості по листкам непрацездатності складає -51599, 94 грн.

Про те, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції не звернув увагу, що відповідно до ч.1 ст.23 Закону Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» підставою для призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності є листок непрацездатності.

Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Задовольняючи вимоги позивачки в частині оплати перебування позивачки на стаціонарному та амбулаторному лікуванні з 30.04.2024 до 04.05.2024 року та з 13.05.2024 до 17.05.2024 року, суд першої інстанції взяв за основу виписки з медичної карти стаціонарного хворого №2594 про перебування позивачки на стаціонарному лікуванні у період з 30.04.2024 до 10.05.2024 та медичні висновки від 13.05.2024 №3967-2В67-5ААВ-3Т5Х, від 17.05.2024 №НМЕК-39РВ-63РН-АЕ96 та від 21.05.2024 №23ЕР-39Е8-4Т23-39СР.

Суд не звернув уваги, що вказані медичні документи не є підставою для проведення виплати по тимчасовій непрацездатності. Під час розгляду справи позивачка не надала суду виданий у встановленому порядку листок тимчасової непрацездатності за період з 30.04.2024 до 04.05.2024 року та з 13.05.2024 до 17.05.2024 року, у зв`язку з цим оскаржуване рішення в цій частині підлягає скасуванню і доводи апеляційної скарги в цій частині є слушними.

Позивачка у період з 01.05.2024 по 24.05.2024 року перебувала на стаціонарному та амбулаторному лікуванні, у вказаний період позивачці не було нараховано заробітну плату, із урахуванням положень ст.9 вказаного Закону України «Про відпустки» позивачка не має право за вказаний період на відпустку, що судом не було враховано і в цій частині рішення суду підлягає скасуванню.

Що стосується вимог позивачки про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Судом встановлено, що роботодавець фактичного розрахунку з позивачкою при її звільненні не провів, з урахуванням встановлених по справі обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що з відповідача підлягає стягненню на користь позивачки середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 103 199, 88 грн.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати, згідно якого, якщо працівник згідно із законодавством не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду. Якщо у працівника відсутній розрахунковий період, то середня заробітна плата обчислюється відповідно до абзаців третього - п`ятого пункту 4 цього Порядку. Так, якщо в розрахунковому періоді у працівника не було заробітної плати, розрахунки проводяться з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Судом встановлено, посадовий (місячний) оклад позивачки становив 25800,00 грн, тому суд вірно провів розрахунок середнього заробітку саме з розміру посадового окладу. Апеляційна скарга не місить доводів щодо неправильності розрахунку середнього заробітку за час затримки.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).

Відповідно до п.п. 3,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на те, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 20 вересня 2024 року в частині стягнення з Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» на користь ОСОБА_1 компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за період з 01.05.2024 року до 24.05.2024 року, заборгованості з виплати допомоги по тимчасовій непрацездатності за період перебування нa стаціонарному та амбулаторному лікуванні з 30.04.2024 року до 04.05.2024 року та з 13.05.2024 до 17.05.2024 року підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення, про відмову у задоволенні вимог ОСОБА_1 до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» про стягнення компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за період з 01.05.2024 року до 24.05.2024 року, заборгованості з виплати допомоги по тимчасовій непрацездатності за період перебування нa стаціонарному та амбулаторному лікуванні з 30.04.2024 року до 04.05.2024 року та з 13.05.2024 до 17.05.2024 року.

Рішення Надвірнянського районного суду від 20 вересня 2024 року підлягає зміні в частині стягнення з відповідача на користь позивачки компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за період роботи з 11.01.2023 до 30.06.2023 у кількості 13 днів у розмірі 15 600 грн з відрахуванням із вказаної суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів в дохід держави.

Оскаржуване рішення підлягає зміні в частині стягнення з відповідача на користь позивачки заборгованості за листками непрацездатності, на користь позивачки підлягає стягненню заборгованість за листками непрацездатності у розмірі 51599, 94 грн з відрахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

За приписами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За правилами ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, ухвалює нове судове рішення, він відповідно, змінює розподіл судових витрат.

За подання позовної заяви ОСОБА_1 не сплачувала судовий збір.

За подання апеляційної скарги ДСПГ «Ліси України» сплатило судовий збір в розмірі 3548,11 грн.

Позовну заяву ОСОБА_1 задоволено на 96,68%, тому з ДПСГ «Ліси України» на користь держави слід стягнути судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 4287,98 грн.

Згідно ч. 2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання апеляційної скарги розмір судового збору становить 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви.

Судовий збір за подання апеляційної скарги, пропорційно задоволеним вимогам та з урахуванням коефіцієнту 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору, становив 5 145,58 грн, скаржником сплачено 3548, 11 грн, ДСПГ «Ліси України» при поданні апеляційної скарги не в повному обсязі сплатило судоий збір. Тому сума недоплаченого судового збору за подання апеляційної скарги становить - 1597,47 грн.

Отже, з ДСПГ «Ліси України» на користь держави підлягає стягненню судовий збір за подання позовної та апеляційної скарги разом у розмірі - 5876, 64 грн.

Згідно з п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до вимог ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що стороною позивача підтверджено належними й допустимими доказами розмір витрат на правничу допомогу в розмірі 15 000 грн, а саме надано копію договору від 25.06.2024, відповідно до якого зазначено, що за надання послуг визначених договором представник отримує гонорар у розмірі 15000,00 гривень, акт приймання наданих послуг від 10.07.2024, відповідно до якого вартість однієї години роботи адвоката над справою становить 1000,00 гривень, а також вказано помісячно скільки часу та на які види послуг витратила представник у даній справі та платіжну інструкцію з заключною випискою, відповідно до яких позивач у повному обсязі виплатила гонорар представнику.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат на правничу допомогу, апеляційний суд враховує положення ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України та виходить з засад пропорційності, відповідно до яких при частковому задоволенні позову судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено на 96,68%, то з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню судові витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції пропорційно розміру задоволених вимог в розмірі 14 488, 00 грн.

Щодо витрат на правничу допомогу у судді апеляційної інстанції, колегія судів зазначає наступне.

Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Частиною першою статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з вимогами частин першої, другої, п`ятої, шостої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Відповідно до частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування витрат суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс-19).

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивачки просив стягнути з ДСПГ «Ліси України» на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу.

30 грудня 2024 року представником позивачки надано договір про надання правової допомоги від 14.11.2024 року, заключну виписку від 18.11.2024 року про оплату ОСОБА_1 грошових коштів в розмірі 29 400 грн згідно договору від 14.11.2024 року та докази надсилання ДПСГ «Ліси України».

Отже, наявність договірних відносин між адвокатом Саманюк І.М. та ОСОБА_1 підтверджуються договором про надання правової допомоги від 14.11.2024 року, відповідно до якого замовник доручає, а виконавець бере на себе зобов`язання надавати юридичні послуги в обсязі та умовах, передбачених даним договором у справі №348/1670/24 у Івано-Франківському апеляційному суді.

Згідно п. 5 даного договору, за виконання робіт (надання послуг) визначених у даному договорі , замовник сплачує виконавцю гонорар у в сумі 29 400 грн.

Згідно заключної виписку від 18.11.2024 року ОСОБА_1 оплатила грошові кошти в розмірі 29 400 грн згідно договору від 14.11.2024 року.

Представник відповідача заперечення щодо розміру витрат на правничу допомогу не подав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268) (рішення від 23 січня 2014 року у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України»).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Позивачкою документально підтверджено та доведено витрати на правову допомогу.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат на правничу допомогу, апеляційний суд враховує положення ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України та виходить з засад пропорційності, відповідно до яких при частковому задоволенні позову судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу ДСПГ «Ліси України» задоволено на 3, 32%, а вимоги ОСОБА_1 задоволено на 96,68%, то з відповідача ДСПГ «Ліси України» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції пропорційно розміру задоволених вимог в розмірі 28 423,92 грн.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, Івано-Франківський апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» задовольнити частково.

Рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 20 вересня 2024 року в частині стягнення з Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» на користь ОСОБА_1 компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за період з 01.05.2024 року до 24.05.2024 року, заборгованості з виплати допомоги по тимчасовій непрацездатності за період перебування нa стаціонарному та амбулаторному лікуванні з 30.04.2024 року до 04.05.2024 року та з 13.05.2024 до 17.05.2024 року скасувати.

В цій частині ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні вимог ОСОБА_1 до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» про стягнення компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за період з 01.05.2024 року до 24.05.2024 року, заборгованості з виплати допомоги по тимчасовій непрацездатності за період перебування нa стаціонарному та амбулаторному лікуванні з 30.04.2024 року до 04.05.2024 року та з 13.05.2024 до 17.05.2024 року.

Рішення Надвірнянського районного суду від 20 вересня 2024 року змінити:

в частині стягнення з Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» на користь ОСОБА_1 компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за період роботи з 11.01.2023 до 30.06.2023 у кількості 13 днів.

Стягнути з Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», код ЄРДПОУ 44768034, яке знаходиться за адресою: вул. Шота Руставеллі, 9а, м. Київ на користь ОСОБА_1 , ідентифікаційний код платника податків НОМЕР_2 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за період роботи з 11.01.2023 до 30.06.2023 у кількості 13 днів у розмірі 15 600 грн з відрахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів в дохід держави.

Абзац четвертий резолютивної частини рішення викласти в новій редакції: «Стягнути із Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», на користь ОСОБА_1 заборгованість з виплати допомоги по тимчасовій непрацездатності за листками непрацездатності: №7342721-1 за період з 03.03.2023 до 07.03.2023; №7681494-1 за період з 17.03.2023 до 20.03.2023; №7728514-1 за період з 21.03.2023 до 24.03.2023; №7835342-1 за період з 25.03.2023 до 27.03.2023; №7888636-1 за період з 28.03.2023 до 30.03.2023; №7321302-1 за період з 17.04.2023 до 21.04.2023; №7758842-1 за період з 09.05.2023 до 13.05.2023; №8145510-1 за період з 30.05.2023 до 03.06.2023; №8224237-1 за період з 06.06.2023 до 09.06.2023; №8415209-1 за період з 16.06.2023 до 19.06.2023 року у розмірі 51599, 94 грн з відрахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів».

Абзац восьмий резолютивної частин рішення змінити, стягнути з Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», код ЄРДПОУ 44768034, яке знаходиться за адресою: вул. Шота Руставеллі, 9а, м. Київ на користь держави судовий збір 5876, 64 грн.

Абзац дев`ятий резолютивної частин рішення змінити, стягнути з Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», код ЄРДПОУ 44768034, яке знаходиться за адресою: вул. Шота Руставеллі, 9а, м. Київ на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 14 488, 00 грн.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Стягнути з стягнути з Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», код ЄРДПОУ 44768034, яке знаходиться за адресою: вул. Шота Руставеллі, 9а, м. Київ на користь ОСОБА_1 , ідентифікаційний код платника податків НОМЕР_2 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , витрати на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі 28423, 92, 00 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 21 лютого 2025 року

Головуючий В.М. Луганська

Судді: Л.В. Василишин

І.О. Максюта