ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2099/25 Справа № 204/8022/24 Суддя у 1-й інстанції - Чудопалова С. В. Суддя у 2-й інстанції - Новікова Г. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2025 року Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:

судді-доповідача:Новікової Г.В.

суддів:Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,

розглянувши у письмовому провадженні без виклику сторін в м. Дніпро апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Ключенкової Х. В. на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14 жовтня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2024 року ОСОБА_2 через свого представника звернулась до суду із зазначеним вище позовом, який обґрунтовано тим, що вони з відповідачем мають двох неповнолітній дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 28.05.2024 року, шлюб розірвано. Діти проживають разом з матір`ю та знаходиться на її повному забезпеченні. Відповідач матеріальну допомогу на утримання синів не надає, домовитись про добровільну сплату аліментів не вдається.

Оскільки, коштів на утримання дітей не вистачає, то позивачка змушена звернутися до суду з даним позовом, просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 всіх доходів щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, до моменту досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14 жовтня 2024 року позовні вимоги задоволено: стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, щомісячно, до досягнення дітьми повноліття, починаючи стягнення з 16.08.2024 року, а також на користь Держави судовий збір у сумі 1211,20 грн.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції змінити, зменшивши розмір аліментів на утримання неповнолітніх дітей, які підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 з однієї третьої до однієї четвертої частини від усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, починаючи з дати подання позову до досягнення дітьми повноліття. В обґрунтування посилається на порушення судом першої інстанції норма матеріального та процесуального права.

Зазначає, що при визначенні розміру аліментів обов`язковим для врахування є наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина. При цьому, з тексту судового рішення не вбачається, що судом попередньої інстанції взагалі було надано оцінку тій обставині, що у ОСОБА_1 є непрацездатна матір ОСОБА_4 , яка, враховуючи свій поважний вік (86 років), потребує постійного догляду, піклування та утримання.

Крім того, поза увагою суду попередньої інстанції залишились посилання відповідача на те, що присудження аліментів в розмірі однієї третьої частки від доходу відповідача порушуватиме паритет (рівність) батьків у виконанні своїх обов`язків щодо утримання дітей.

Також, рішення суду першої інстанції, яким вирішено стягувати з ОСОБА_1 аліменти у розмірі однієї третьої частини з усіх видів заробітку (доходу) Відповідача, який враховуючи доходи апелянта складатиме щомісячно більше 40 000 грн., не відповідатиме балансу інтересів сторін, як батьків, адже фактично ОСОБА_2 буде звільненою від будь-якої фінансової участі в житті дітей.

Судом не було встановлено обставини, за яких ОСОБА_2 витрачається на дітей така ж сума коштів, яка буде стягуватися з ОСОБА_1 . Більше того, матеріали справи, як наслідок і рішення суду, взагалі не містять будь-яких обґрунтованих відомостей про поточні майнові витрати позивача на обох дітей.

Стан здоров`я чотирнадцятирічних дітей позивача та відповідача, не потребує як додаткових матеріальних витрат, так і значної опіки чи піклування зі сторони їх матері, яка є працездатною, однак не працевлаштованою особою.

Також, не враховано і тієї обставини, що згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19.09.2024 року (інформаційна довідка 395648309, долучалася до відзиву на позовну заяву) ОСОБА_1 не є власником будь-якого нерухомого майна. Крім того, апелянт не є власником і будь-якого рухомого майна, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності та корпоративних прав, а також ним не витрачалися кошти на придбання рухомого чи нерухомого майна, сума якого б, перевищувала десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення першої інстанції без змін, з посиланням тотожним позовній заяві.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно із ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

У ч.1 ст. 369 ЦПК України зазначено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи на те, що дана справа в силу положень ч.6 ст. 19 ЦПК України є малозначною та розглядається в спрощеному порядку і ціна позову складає менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, виходячи із того, що ціна позову визначена сукупністю всіх виплат, але не більше ніж за шість місяців (стаття 176 ч.1 п.3), розгляд апеляційної скарги здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги відповідно до статті 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, щодіти проживають разом з позивачем, при цьому домовленість між позивачем та відповідачем про сплату аліментів на утримання дітей відсутня, а протилежного суду не доведено.

Такий висновок відповідає встановленим обставинам та нормам матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони у справі є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвами про народження.

Згідно долученої до матеріалів справи довідки військової частини НОМЕР_1 №3657 від 13.12.2022 року ОСОБА_1 є військовослужбовцем Збройних Сил України .

Неповнолітні ОСОБА_3 та ОСОБА_3 проживають разом з матір`ю.

Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 5ст. 157 СК України.

Такий принцип рівності прав та обов`язків батьків щодо дитини ґрунтується на нормах Конституції України, які проголошують, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах (ст. 21), громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (ст. 24).

Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч. 2ст. 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема статтею 180 Сімейного кодексу України на батьків покладено обов`язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття.

Згідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Отже, обов`язок батьків з утримання своїх дітей виникає незалежно від факту реєстрації шлюбу, наявності між ними фактичних шлюбних відносин або спільного проживання. Батьки зобов`язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним.

Відповідно до роз`яснень, що викладені у п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Відповідно до ч. 3ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків, разом з яким проживає дитина.

Статтею 180 Сімейного кодексу України обов`язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття покладено на обох батьків.

Посилання відповідача на те, що на його утриманні є непрацездатна матір ОСОБА_4 , яка потребує постійного догляду, піклування та утримання, не може бути прийнятим до уваги, так як необхідність утримання не підтверджено належними доказами.

Аналіз положень законодавства, яке регулює спірні правовідносини, дає підстави для висновку про те, що право дитини на утримання батьками до досягнення нею повноліття кореспондує обов`язок батьків утримувати свою дитину до її повноліття та забезпечувати в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умови життя, необхідні для розвитку дитини, який має бути виконаний батьками з урахуванням принципу найкращого забезпечення інтересів дитини.

За відсутності домовленості між батьками щодо способів виконання обов`язку утримувати дітей (ч.1 ст. 181 СК України), передбачене законом право отримання аліментів на дітей одним із подружжя, не залежить від того перебувають батьки дітей у шлюбі чи ні, живуть вони разом чи окремо один від одного.

Відповідно до вимог статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини і мають використовуватися за цільовим призначенням в інтересах дитини.

Отже, будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись або за домовленістю між батьками, або за рішенням суду.

Належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження наявності будь-яких передбачених частиною 1 статті 181 СК України домовленостей, якщо такі мали місце, між сторонами щодо способів виконання батьками обов`язку утримувати дітей, не було надано ні суду першої інстанції, ні апеляційної інстанції.

За встановлених обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_3 ..

Згідно ч.1ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися, як аліменти на дитину, визначається судом.

Згідно статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, діючої в Україні з 27 вересня 1991 року, держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей.

Відповідно до вимог ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 31) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 32) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Судом враховано, що регулювання відносин батьків і дітей щодо утримання здійснюється відповідно до положень міжнародних правових актів, зокрема Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, Конвенції про права дитини тощо і погоджується із загальними засадами регулювання сімейних відносин, закріпленими вст. 7 СК України.

Згідно зіст.27 Конвенції ООН «Про права дитини» батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення відбите в українському законодавстві.

Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві, покладається законом рівною мірою на обох батьків і такий обов`язок є безумовним. Закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обов`язку батьків з утримання своїх дітей.

Батьки зобов`язані утримувати своїх дітей незалежно від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для надання утримання.

Зокрема, при вирішенні такого спору визначальним є обов`язок батьків утримувати своїх дітей незалежно від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для надання утримання. Тобто такий обов`язок превалює над можливістю платника таке утримання надавати. При цьому, в обов`язковому порядку судом враховуються всі обставини, які впливають на розмір аліментів.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо визначеного розміру аліментів в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, щомісячно, до досягнення дітьми повноліття.

При цьому колегія суддів враховує рівність особистого обов`язку як матері, так і батька щодо утримання синів, матеріальний стан і стан здоров`я відповідача, пріоритетність інтересів дітей, на користь яких стягуються аліменти, вік дітей, визначений законом прожитковий мінімум для дітей відповідного віку.

Підстави для зменшення розміру аліментів, визначених судом першої інстанції, відсутні.

Посилання апелянта на те, що відповідач немає на праві власності будь-якого нерухомого чи рухомого майна не має в даному випадку правового значення, оскільки ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дітей, а також стягнення аліментів присуджено у частці від доходу, а не в твердій грошовій сумі. Що узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 23.12.2019 року по справі № 344/10981/16-ц.

Також, колегія суду відхиляє доводи апелянта про те, що стан здоров`я чотирнадцятирічних дітей позивача та відповідача, не потребує як додаткових матеріальних витрат, так і значної опіки чи піклування зі сторони їх матері, яка є працездатною, однак не працевлаштованою особою,як такі, що не ґрунтуються на положеннях закону.

Натомість, з урахуванням фактичних обставин справи та динаміки значення базового соціального стандарту, колегія суддів вважає, що аліменти у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину,забезпечуватимуть грошове утримання дітей повною мірою. Визначений судом розмір аліментів узгоджуватиметься з вимогами чинного законодавства України, відповідатиме інтересам дитини, покриватиме суттєву частину витрат на дітей і не порушуватиме як законні інтереси платника аліментів, так і законні інтереси їх отримувача.

Отже, сукупність фактичних обставин справи та наявних в ній доказів свідчить про те, що відповідач має матеріальну можливість сплачувати аліменти на утримання дітей у визначеному судом розмірі. При цьому, слід зазначити, що менший розмір аліментів, наразі, не забезпечить сталого та всебічного розвитку дітей, враховуючи також необхідність догляду за здоров`ям, харчуванням, навчанням та забезпеченням інших щоденних потреб дитини.

Таким чином, заявлений позивачем розмір аліментів в 1/3 частині з усіх видів заробітку платника аліментів, є необхідним для забезпечення гармонійного розвитку дітей та відповідає можливостям батька щодо здійснення утримання своїх неповнолітніх синів.

Також, відповідач не обмежений у праві звернутись до суду з позовом про зменшення розміру аліментів в разі зміни обставин.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджено обставини справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

З огляду на те, що апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін, підстав для відшкодування, зміни або перерозподілу судових витрат у відповідності до ст.141 ЦПК України не має.

Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову складає менше двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 368, 369, 375, 382,384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Ключенкової Х. В. залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: