Справа № 703/122/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2025 року м. Сміла

Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Овсієнка І.В.

за участю

секретаря судового засідання Батаргіної Т.М.

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у залі судових засідань у м. Сміла в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування збитків

установив:

08.01.2025 ОСОБА_1 звернувся до Смілянського міськрайонного суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування збитків.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 30.06.2023 на території с. Балаклея Черкаського району відповідач заподіяв йому тілесні ушкодження, внаслідок чого він проходив тривале лікування в Смілянській багатопрофільній лікарні ім. С. Бобринської та в лікарів-стоматологів, витратив на лікування значні кошти, загалом станом на листопад 2023 року 40042,30 грн. Зданого приводу було проведене досудове розслідування, відомості про яке внесені до ЄРДР пд №0000185 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України. Під час судового розгляду ним було заявлено цивільний позов до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, сумою 71513,84 грн. В судовому засіданні 14.03.2024 він відмовився від підтримання приватного обвинувачення, оскільки з ОСОБА_2 було досягнуто згоди про відшкодування витрат на лікування, а також моральної шкоди та останній компенсував більшу частину заподіяної шкоди. Ухвалою Смілянського міськрайонного суду від 14.03.2024, що набрала законної сили 22.03.2024, кримінальне провадження закрите на підставі п.7 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку із відмовою потерпілого від приватного обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення. Кримінальне провадження за його клопотанням закрите, цивільний позов, заявлений про відшкодування заподіяної протиправними діями ОСОБА_2 матеріальної та моральної шкоди залишений без розгляду. На даний час ОСОБА_2 відмовляється відшкодувати заподіяну ним шкоду, у зв`язку із чим змушений звернутися із позовом до суду. Просив стягнути із ОСОБА_2 19500,00 грн на відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди внаслідок вчиненого останнім кримінального правопорушення.

Ухвалою суду Смілянського міськрайонного суду від 09.01.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження, встановлено учасникам справи строк для подання письмових заяв по суті справи.

Під час судового засідання з розгляду справи відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги визнав, додатково пояснив, що дійсно заподіяв ОСОБА_1 тілесні ушкодження і відповідні обставини достовірно встановлені під час досудового розслідування. Під час розгляду кримінального провадження в суді досягнув із потерпілим домовленості, що відшкодує його витрати на лікування. На виконання домовленості перераховував грошові кошти на банківську картку потерпілого та його батька, однак на даний час через скрутне матеріальне становище не має змоги повністю відшкодувати заподіяну шкоду, від виконання взятого на себе зобов`язання не ухиляється. У зв`язку із викладеним просив дати йому час на виконання відповідного обов`язку протягом трьох місяців.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд доходить наступного висновку.

Суд установив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

На розгляді Смілянського міськрайонного суду Черкаської області перебував обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР 05.07.2023 під №0000185, відповідно до якого ОСОБА_2 обвинувачується у тому, що 30.06.2023, в період часу з 23 год. 00 хв. по 00 год. 00 хв., перебуваючи на зупинці, що по вул. Миру, с. Балаклея Балаклеївської ОТГ Черкаської області, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, маючи умисел на нанесення тілесних ушкоджень, наніс ОСОБА_1 два удари кулаком лівої руки в праву сторону обличчя. Після цього, усвідомлюючи протиправність своїх дій, наздогнавши ОСОБА_1 поблизу АЗС «МОТО», що по АДРЕСА_1 , схопивши за праве передпліччя та розвернувши останнього, наніс йому один удар в область носа та верхньої губи, від чого ОСОБА_1 впав спиною на асфальт та вдарився головою, чим спричинив останьому тілесні ушкодження у вигляді травми області передніх зубів верхньої щелепи у вигляді перелому коронкової частини 11 зуба, вивиху 21 зуба, наскрізної рани центру верхньої губи на тлі синця із крововиливом її слизової оболонки та яка ускладнилася і, в своєму подальшому клінічному перебігу на тривалому проміжку часу (більше 21 дня), супроводжувалася травматичним періодонтитом 11 зуба, що згідно висновку судово-медичної експертизи від 28.09.2023 № 05-6-01/319 відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я; закрита черепно-мозкова травма у вигляді струсу головного мозку із переломом кісток носу і носовою кровотечею та синцем в правій щічно-виличній області, що відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Дії обвинуваченого кваліфіковані за ч. 1 ст. 122 КК України, як умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, що спричинило тривалий розлад здоров`я.

У судовому засіданні 14 березня 2024 року потерпілий ОСОБА_1 заявив про відмову від приватного обвинувачення та закриття у зв`язку із цим кримінального провадження, про що подав відповідну письмову заяву. Також просив залишити без розгляду заявлений ним цивільний позов про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням. Представник потерпілого підтримав позицію останнього.

Ухвалою Смілянського міськрайонного суду від 14.03.2024, що набрала законної сили 22.03.2024, кримінальне провадження закрите на підставі п.7 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку із відмовою потерпілого від приватного обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_1 до обвинуваченого ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням - залишений без розгляду.

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Згідно зі ст. 477 КПК України кримінальне провадження у формі приватного обвинувачення є провадження, яке може бути розпочате слідчим, прокурором лише на підставі заяви потерпілого щодо кримінальних правопорушень, до яких відносяться, зокрема, кримінальні правопорушення, передбачені ч.1 ст. 122 КК України.

Згідно з п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК кримінальне провадження закривається в разі, якщо потерпілий, а у випадках, передбачених цим Кодексом, його представник відмовився від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення, крім кримінального провадження щодо злочину, пов`язаного з домашнім насильством.

Відповідно до вимог абз. 2 ч. 7 ст. 284 КПК України якщо обставини, передбачені пунктом 7 частини 1 цієї статті, виявляються під час судового провадження, суд постановляє ухвалу про закриття кримінального провадження.

Відповідно до ч. 4 ст. 26 КПК відмова потерпілого, а у випадках, передбачених КПК, його представника від обвинувачення є безумовною підставою для закриття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення.

Статтею 284 КПК передбачено вичерпний перелік підстав для закриття кримінального провадження. Вони у свою чергу класифікуються за декількома критеріями реабілітуючими та нереабілітуючими. Реабілітуючі пов`язані з констатацією факту того, що підозрюваний/обвинувачений не вчинив злочину. На противагу цьому нереабілітуючі позитивно вирішують питання про вчинення особою злочину. До перших належать лише три підстави: встановлено відсутність події кримінального правопорушення; встановлено відсутність у діянні складу кримінального правопорушення; не встановлено достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпано можливості їх отримати.

Відповідного висновку дійшов Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у постанові від 07.07.2021 в справі № 487/1817/18.

Згідно із статтею 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Тобто збитками є фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені особою, або які мають бути нею зроблені, та упущену вигоду. При цьому, вказані витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано пов`язані з відновленням порушеного права особи, а саме, без здійснення таких витрат є неможливим відновлення порушеного права особою.

Для відповідальності у деліктних правовідносинах має бути наявний склад цивільного правопорушення: шкода; протиправна поведінка особи; причинний зв`язок між шкодою і протиправною поведінкою; вина особи.

Відповідно до частин першої, другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Отже, цивільно-правова деліктна відповідальність - це забезпечений державним примусом обов`язок відповідальної особи відшкодувати потерпілому заподіяну шкоду.

Аналіз положень статті 1166 ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, винне діяння заподіювача шкоди (цивільне правопорушення), яке містить такі складові: протиправна поведінка особи, настання шкоди, причинний зв`язок між ними та вина заподіювача шкоди.

Під шкодою розуміється майнова шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права.

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стає об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювача шкоди (умислу або необережності).

Відсутність будь-якої з цих умов є підставою для звільнення особи від відповідальності, якщо інше не встановлено законом.

Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Отже, відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. При цьому особа, яка заявляє вимоги щодо відшкодування майнової шкоди доводить лише факти заподіяння такої шкоди.

Вказаний висновок сформульований Верховним Судом у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09.04.2024 в справі № 584/947/20.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2022 у справі №635/6172/17 звернула увагу на те, що Європейський суд з прав людини - далі ЄСПЛ, проаналізувавши приписи статті 1177 ЦК України у редакції, чинній до 09 червня 2013 року, та статті 1207 цього Кодексу, у справах за заявами № 54904/08 і № 3958/13 (поданими потерпілими, яким держава не компенсувала шкоду, завдану внаслідок кримінального правопорушення) вказав, що отримання відшкодування на підставі зазначених приписів можливе лише за дотримання умов, які у них передбачені, та за наявності окремого закону, якого немає, і в якому мав би бути визначений порядок присудження та виплати відповідного відшкодування. Тому ЄСПЛ відзначив, що право на відшкодування державою потерпілим внаслідок кримінального правопорушення в Україні ніколи не було безумовним. Оскільки заявники не мали чітко встановленого в законі права вимоги для цілей, передбачених статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, вони не могли стверджувати, що мали легітимне очікування на отримання будь-яких конкретних сум від держави. З огляду на це ЄСПЛ визнав скарги заявників на порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції несумісними з положеннями Конвенції ratione materiae (див. ухвали ЄСПЛ щодо прийнятності від 30 вересня 2014 року у справі «Петльований проти України», заява № 54904/08, та від 16 грудня 2014 року у справі «Золотюк проти України», заява № 3958/13).

Отже закриття кримінального провадження у зв`язку із відмовою потерпілого від приватного обвинувачення підтверджує вчинення відповідачем відповідного правопорушення та є нереабілітуючою обставиною стосовно наслідків інкримінованого діяння. Ухвалою Смілянського міськрайонного суду від 14.03.2024 у справі №703/4859/24 підтверджено факт вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України. Між діями ОСОБА_2 та перебуванням потерпілого на лікуванні є прямий причинний зв`язок. За наведених обставин, звернення позивача із позовом до особи, кримінально-протиправним діянням якої заподіяна шкода, є належним та єдиним ефективним способом захисту прав потерпілої особи у відповідних правовідносинах.

При цьому суд не вважає належним доказом на підтвердження позовних вимог наявну в матеріалах справи розписку ОСОБА_3 про зобов`язання відшкодувати ОСОБА_1 26000 грн, оскільки за своєю суттю розписка є документом, який видається боржником кредитору за договором позики та є письмовим підтвердженням його укладення на визначених умовах разом із засвідченням отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей, однак судом встановлено, що між сторонами виникли інші правовідносини, не пов`язані з передачею чи отриманням грошей в борг.

Позивачем не надана копія цивільного позову, поданого ним під час кримінального провадження, тому суд позбавлений можливості встановити, яка саме шкода (матеріальна чи моральна) відшкодована останньому і відповідно вбачати, що до складу суми, про стягнення якої просить ОСОБА_1 входять інші витрати, окрім витрат на лікування та придбання медичних препаратів. З матеріалів справи вбачається, що документально підтверджений розмір матеріальної шкоди, що підлягає стягненню з відповідача на користь ОСОБА_1 становить 24656,74 грн та складається із витрат потерпілого на лікування, медичні процедури, придбання ліків, оплати вартості судово-медичної експертизи. Вказана сума перевищує заявлену до відшкодування. Водночас письмовими доказами підтверджено відшкодування з боку ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , а також через батька останнього, ОСОБА_4 грошових коштів загальною сумою 48500,00 грн

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Зважаючи, що відповідачем ОСОБА_2 позов визнаний, а судом встановлено наявність правових підстав для задоволення позову, вимоги ОСОБА_1 слід задовольнити в повному обсязі.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Порядок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу здійснюється відповідно до статей 134, 137, 141 ЦПК України з урахуванням висновку, сформульованого ВП ВС 22.11.2023 в справі №712/4126/22.

Відповідно до частини першої статті 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

З огляду на статтю 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявила клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22) дійшла висновку, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункти 107-109).

Такі самі критерії, як зазначено вище, застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Зокрема, згідно з практикою ЄСПЛ заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» (East/West Alliance Limited v. Ukraine), заява № 19336/04).

Також у рішенні ЄСПЛ зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Витрати на надану професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачена стороною / третьою особою, чи тільки має бути сплачена (пункти 138, 139 постанови Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 23 вересня 2021 року у справі № 904/1907/15).

Застосовуючи такий підхід в даній справі, суд вважає заявлений до відшкодування позивачем розмір витрат на професійну правничу допомогу, відповідним критеріям реальності наданих адвокатських послуг, розумності їх розміру, конкретним обставинам справи з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони. Розмір витрат на правничу допомогу цілком відповідає умовам укладеної між позивачем та представником додаткової угоди до договору про надання правової допомоги, а описом правничих послуг підтверджується вартість кожної із послуг представника, що надані позивачеві.

За таких умов витрати позивача на професійну правничу допомогу слід стягнути із відповідача.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 9-14, 19, 23, 27, 81, 89, 133, 137, 141, 265, 273 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування збитків - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 19500 (дев`ятнадцять тисяч п`ятсот) грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави 3028 (три тисячі двадцять вісім) грн судового збору.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2500 (дві тисячі п`ятсот) грн витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а якщо рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, учасник справи має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Повне судове рішення складене 24.02.2025.

Суддя І.В. Овсієнко