РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2025 року

м. Рівне

Справа № 569/941/22

Провадження № 22-ц/4815/127/25

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчук Н. М.,

суддів: Хилевича С. В., Шимківа С.С.

секретар судового засідання - Андрошулік І. А.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

відповідач - ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Кукли Людмили Анатоліївни на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 12 липня 2024 року у складі судді Ковальова І.М., ухвалене в м. Рівне, відомості про дату складання повного тексту рішення відсутні,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання батьківства, внесення змін до актового запису про народження дитини, стягнення аліментів на тримання малолітньої дитини, стягнення аліментів на утримання матері до досягнення дитиною трьох років. Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що справжнім біологічним батьком її дитини - ОСОБА_4 є ОСОБА_3 . З Ресрубліки Перу позивач, де було укладено шлюб з відповідачем ОСОБА_2 та повернулася 13 березня 2018 року. З того часу відносин з відповідачем вона не мала; він проживає в Перу. З серпня 2020 року позивач почала проживати в АДРЕСА_1 . Тоді познайомилася з відповідачем ОСОБА_3 , в них виникли відносини, внаслідок яких народився син. ОСОБА_3 відмовляється подати заяву про визнання батьківства, а тому змушена звернутися до суду. Просила суд визнати батьківство ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відносно сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; внести зміни до актового запису № 443, вчиненого 22 липня 2021 року Сарненським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Сарненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції м.Львів, про народження дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , як батька дитини та вказати у відомостях про батьківство його батьком громадянина України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; стягнути з ОСОБА_3 на її користь аліменти на утримання сина, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 17 січня 2022 року і до досягнення повноліття, а також на своє утримання в розмірі 2481 грн. щомісячно до досягнення дитиною трирічного віку.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 12 липня 2024 року вказаний позов задоволено. Визнано батьківство ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відносно сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Внесено зміни до актового запису №443, вчиненого 22 липня 2021 року Сарненським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Сарненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції м.Львів, про народження дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме: виключено запис про ОСОБА_6 як батька дитини та вказано у відомостях про батьківство його батьком громадянина України - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Стягнуто з ОСОБА_3 аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 17 січня 2022 року і до досягнення сином вісімнадцять років. Стягнуто з ОСОБА_3 аліменти на утримання ОСОБА_7 в розмірі 2 481 гривня щомісячно, починаючи з 17 січня 2022 року і до досягнення дитиною трьох років. Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми за один місяць.

Рішення суду першої інстанції в частині визнання батьківства вмотивоване передбаченим законом правом матері дитини заявити позов про визнання батьківства щодо дитини у разі, якщо батько дитини не визнає батьківство щодо останньої, та встановити його в судовому порядку.

Рішення суду першої інстанції в частині стягнення аліментів на утримання дитини вмотивоване передбаченим законом обов`язком батьків утримувати дітей до досягнення ними повноліття, та обґрунтовано тим, що відповідач є фізично здоровою особою працездатного віку та спроможний і зобов`язаний утримувати свою неповнолітню дитину незалежно від працевлаштування, наявності постійного заробітку чи доходу.

Рішення суду першої інстанції в частині стягнення аліментів на дружину вмотивоване передбаченим законом обов`язком дружини, чоловіка матеріально підтримувати одне одного та правом дружини, з якою проживає дитина, на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років, та обґрунтоване належними і достовірними доказами на підтвердження наявності такого права у позивачки щодо відповідача.

Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, представник ОСОБА_3 - адвокат Кукла Людмила Анатоліївна оскаржила його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі пояснює, що провадження у цій справі було відкрите місцевим судом помилково, адже позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено у відповідності до ч.1 ст.135 СК України, тобто тоді, коли при народжені дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, запис про батька записується за вказівкою матері. Додає, що в цьому випадку позивачка ОСОБА_1 перебуває у зареєстрованому шлюбі і запис про батька дитини, яким вказаний її законний чоловік - ОСОБА_2 , є абсолютно законним. Зазначає, що відкриття провадження не оскаржувалось, оскільки за юридичною допомогою її довіритель звернувся вже стадії призначена справи до слухання. Покликається на ст.122 СКУ, якою передбачено, що дитина, народжена у шлюбі, походить від подружжя. Подружжя мають право подати до органу державної реєстрації актів цивільного стану спільну заяву про невизнання чоловіка батьком дитини. Така вимога задовольняється лише у разі подання іншою особою та матір`ю заяви про визнання свого батьківства. Наголошує, що заяву про невизнання себе батьком ОСОБА_2 не подавав, а відповідач ОСОБА_3 не визнає себе батьком. Зазначає, що вимога матері про виключення запису її чоловіка як батька дитини може бути задоволена лише у разі подання іншою особою заяви про своє батьківство та звертає увагу, що її довіритель ОСОБА_3 однозначно не має наміру визнавати своє батьківство щодо дитини позивачки. Вказує, що відповідач ОСОБА_3 сплачує аліменти у розмірі 25% всіх видів доходів на дитину - ОСОБА_8 , що народжена у законному шлюбі. Зазначає, що для встановлення батьківства місцевим судом взято до уваги нотаріально завірені свідчення трьох осіб, які безпосередньо в судовому засіданні не допитувалися, та вважає, що у такій категорії справ, як встановлення батьківства показання свідків не є належним видом доказів. Доводить, що місцевим судом підмінено норми ст. 84 СК України, в якій зазначено, що утримання від чоловіка під час вагітності має «дружина», та натомість вказав «мати дитини», яке не передбачено законом. В частині судово-біологічної експертизи зазначає, що своєю ухвалою суддя Ковальов І.М. сам визначив безстроковість проведення такої експертизи, тому ухвалення рішення було передчасним. Додає, що нею як представником було подане клопотання про часткове закриття провадження у справі у частині визнання батьківства щодо її довірителя, однак таке клопотання було судом проігнороване, що додатково свідчить про упередженість суду. З наведених міркувань просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві представник ОСОБА_1 - адвокат Ярмольчук Віталій Сергійович вважає рішення суду першої інстанції законним, обґрунтованим, просить залишити його без зміни, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, 27 вересня 2016 року ОСОБА_9 та ОСОБА_2 уклали шлюб, місце укладення шлюбу: Хунін, Яулі/Чакальпа, Республіка Перу. Дана обставина підтверджується наданими свідоцтвом про шлюб та офіційним перекладом його з іспанської мови на українську, посвідченим приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області Онофрейчук С.Й..

Як вбачається із свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 22 липня 2021 року Сарненським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Сарненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів), ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 в місті Сарни Сарненського району Рівненської області, про що 22 липня 2021 року складено відповідний актовий запис №443, батьками записані: батько - ОСОБА_6 , мати - ОСОБА_7 .

Звертаючись до суду з позовом про встановлення батьківства ОСОБА_3 щодо свого сина ОСОБА_4 , ОСОБА_7 стверджувала, що батьком її сина не є ОСОБА_2 , з яким вона перебувала у шлюбі, а відповідач. Стверджувала, що з березня 2018 року повернулася до України і не підтримувала відносин з чоловіком, який залишився в Перу, натомість з серпня 2020 року почала проживати в АДРЕСА_1 , та познайомилася з відповідачем ОСОБА_3 , з котрим у них виникли відносини, внаслідок яких народився син ОСОБА_10 .

У пунктах 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У рішенні від 07 грудня 2006 року в справі «Хант проти України», заява № 31111/04, Європейський суд з прав людини зазначив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага та, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

СК України регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, усиновлювачами та усиновленими, між матір`ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання (частина перша статті 2 СК України).

Згідно з частинами першою-третьою статті 5 СК України держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини.

У статті 7 СК України закріплено, що загальні засади регулювання сімейних відносин та визначено, що сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами (частина перша).

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (частини дев`ята, десята статті 7 СК України).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17).

За вимогами статті 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

У статті 122 СК України визначено, що дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини. Дитина, яка народжена до спливу десяти місяців після припинення шлюбу або визнання його недійсним, походить від подружжя. Подружжя, а також жінка та чоловік, шлюб між якими припинено, у разі народження дитини до спливу десяти місяців після припинення їх шлюбу, мають право подати до органу державної реєстрації актів цивільного стану спільну заяву про невизнання чоловіка (колишнього чоловіка) батьком дитини. Така вимога може бути задоволена лише у разі подання іншою особою та матір`ю дитини заяви про визнання батьківства. Якщо дитина народилася до спливу десяти місяців від дня припинення шлюбу внаслідок смерті чоловіка, походження дитини від батька може бути визначене за спільною заявою матері та чоловіка, який вважає себе батьком.

За змістом положень статті 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документа закладу охорони здоров`я про народження нею дитини. Якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: 1) за заявою матері та батька дитини; 2) за заявою чоловіка, який вважає себе батьком дитини; 3) за рішенням суду.

Відповідно до частини першої статті 126 СК України походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.

Судом першої інстанції двічі призначалася судова біологічна експертиза, на вирішення якої ставилося питання, чи є ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований АДРЕСА_2 , батьком дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Так, ухвала Рівненського міського суду Рівненської області від 01 серпня 2022 року про призначення експертизи повернута без виконання, оскільки у визначений час до Львівського НДЕКЦ МВС прибула ОСОБА_1 з дитиною ОСОБА_4 , а відповідач ОСОБА_3 не прибув, що унеможливило проведення відібрання зразків для експертизи, що підтверджується повідомленням експерта про неможливість проведення експертизи № СЕ-19/114-22/20718-БД від 18 січня 2023 року. Згідно повідомлення №СЕ-19/114-23/2792-БД від 05 квітня 2023 року про неможливість проведення експертизи та закриття експертного провадження, оскільки ні позивач ОСОБА_1 з дитиною ОСОБА_4, ні відповідач ОСОБА_3 не прибули, що унеможливило відібрання зразків для проведення експертизи.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 15 листопада 2023 року ще раз призначено у справі судову біологічну експертизу з аналогічним питанням.

02 квітня 2024 року на адресу Рівненського міського суду надійшло повідомлення першого заступника директора Львівського НДЕКЦ про неможливість проведення експертизи №СЕ-19/114-24-2662-БД від 26 березня 2024 року в зв`язку з неприбуттям осіб для відібрання зразків для проведення експертизи.

28 травня 2024 року на адресу Рівненського міського суду надійшло повідомлення першого заступника директора Львівського НДЕКЦ про неможливість проведення експертизи №СЕ-19/114-24/7344-БД від 16 травня 2024 року з якого вбачається, що 15 травня 2024 року до Львівського НДЕКЦ МВС прибула ОСОБА_1 з дитиною ОСОБА_4 , а ОСОБА_3 у встановлений експертом день не прибув, що унеможливило відібрання зразків букального епітелію.

Згідно до ст. 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Враховуючи, що відповідач був належним чином повідомлений про призначення судової молекулярно-генетичної експертизи, обізнаний про день та час проведення експертизи в експертній установі, йому також роз`яснено наслідки його неявки для відібрання біологічних зразків, відповідно до ст. 109 ЦПК України, до експертної установи не з`явився, біологічних зразків не надав, очевидним є факт ухилення відповідача від участі в експертизі. Відповідач не довів наявність поважних підстав, які перешкоджали йому з`явитися до експертної установи для забору відповідних зразків.

Нез`явлення відповідача до експертної установи для відібрання біологічних матеріалів для проведення судово-генетичної експертизи свідчить про його небажання отримати точні висновки щодо походження дитини на спростування доводів позивача про його батьківство щодо неї.

Судом першої інстанції було допитано свідків, зокрема свідок ОСОБА_11 показав суду, що він проживав в квартирі позивача ОСОБА_1 з її братом з вересня по грудень 2020 року, тому йому відомо, що позивач ОСОБА_1 перебувала у відносинах з сусідом, який проживав на одному ж поверсі з нею, імені його згадати не може, віком він до 40 років та пам`ятає, що він працював на підприємстві «Рівнеазот». Сусід залишався ночувати у позивача ОСОБА_1 , часто заходив до неї, інших чоловіків в квартирі не було за період проживання свідка в квартирі, позивач більш з жодними іншими чоловіками спілкування не мала, додому не запрошувала, чоловіки іншої національності до ОСОБА_1 до квартири не заходили. Тому вважає, що сусід є батьком дитини ОСОБА_1 .

Свідок ОСОБА_1 в судовому засіданні надав покази стосовно того, що його сестра - позивач по справі - дійсно перебувала у тісних відносинах з відповідачем ОСОБА_3 , який є її сусідом, проживає на тому ж поверсі. Їх відносини швидко розвивалися, почалися орієнтовно в вересні 2020 року та тривали 3 місяці, ходили на побачення, гуляли, майже кожен вечір, ОСОБА_3 часто залишався ночувати у ОСОБА_1 .. Сам свідок проживав з серпня 2020 року по березень 2023 року разом з сестрою у квартирі за адресою: АДРЕСА_3 . Батьком дитини може бути лише ОСОБА_3 оскільки з жодним чоловіком вона не спілкувалася.

Матеріали справи також містять письмові пояснення свідка ОСОБА_12 , засвідчені приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області Гайдук В.О., з яких вбачається, що свідок ОСОБА_12 добре знайома з позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 , та яка пояснила, що їй відомо, що стосунки між ними розвивалися стрімко. Коли ОСОБА_3 дізнався про вагітність ОСОБА_1 , він почав уникати зустрічей з нею та наполягав на аборті, а згодом і взагалі відмовився від визнання батьківства. Однак, він надавав інформацію стосовно свого стану здоров`я, коли ОСОБА_1 стала на облік як вагітна. В розмовах свідка ОСОБА_12 з ОСОБА_3 думка з приводу батьківства змінювалася. Спочатку стверджував, що не впевнений, що саме він є батьком дитини, а згодом визнавав, що дитина його, але казав, що ОСОБА_1 не доведе факт його батьківства в суді.

Верховний Суд в постанові від 17 березня 2020 року в справі № 606/2142/18 виснував, що під час вирішення справ про оспорювання батьківства суди повинні керуватися найкращими інтересами дитини, забезпечуючи баланс між інтересами дитини та сторін у справі. За приписами частини п`ятої статті 136 СК України для відмови в позові з цієї підстави в ході судового розгляду перевірці підлягають обставини чи особа, яка оспорює батьківство, знала в момент реєстрації себе батьком дитини, що не є батьком дитини, або за встановленими обставинами справи не могла про це не знати.

Аналогічні правові висновки сформульовані Верховним Судом у постановах від 20 березня 2019 року в справі № 127/25686/17, від 06 травня 2020 року в справі № 641/2867/17-ц, від 22 грудня 2020 року в справі № 127/25686/17, від 05 лютого 2021 року в справі № 615/483/20, від 11 січня 2023 року в справі № 172/1206/21, на які, зокрема, посилаються заявники в касаційній скарзі.

За правилами статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

З урахуванням таких вимог статті 81 ЦПК України та положень пункту 3 частини першої і частини другої статті 318 ЦПК України заявник повинен довести ті обставини на які він посилається як на підставу своїх вимог, зазначивши про такі обставини у своїй заяві та про докази, які їх підтверджують і до заяви додати ці докази.

За змістом статей 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (частина перша статті 82 ЦПК України).

У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних в справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним в справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься в справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У постанові Верховного Суду від 20 вересня 2024 року в справі № 183/2690/21 від 16 травня 2018 року в справі № 591/6441/14-ц зазначено, що СК України не визначає будь-яких особливостей предмету доказування у такій категорії справ. Доказами у такій справі можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів.

Наведене спростовує покликання апеляційної скарги на безпідставність встановлення батьківства відповідача ОСОБА_3 щодо сина позивачки ОСОБА_4 . Процесуальна поведінка відповідача з точки зору дотримання ним критерію добросовісності використання процесуальних прав оцінюється судом як умисне ухилення від явки до суду та від проведення судово-генетичної експертизи, яка двічі призначалась саме для встановлення батьківства або спростування цього факту. Такі дії відповідача та його бездіяльність призвели до неможливості проведення експертизи, що, в свою чергу, свідчить про наявність підстав визнати факт, який ним заперечується, та встановити, з урахуванням інших доказів, походження дитини від відповідача.

Вказаний висновок повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 15.04.2021 року № 645/1098/18 та від 25.08.2020 року № 478/690/18.

Згідно з п. п. 20 п. 1 Розділу III Правил реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 №52/5, при вирішенні судом спорів про визнання батьківства, материнства, оспорювання батьківства чи материнства, встановлення фактів батьківства та материнства зміни до актових записів про народження вносяться відповідно до законодавства, яке регулює порядок внесення змін до актових записів цивільного стану.

Як вбачається з п. 2.13.1 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, які затверджені наказом Міністерства юстиції України 12.01.2011 № 96/5 та зареєстровані в Міністерстві юстиції України 14.01.2011 за № 55/18793, рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану, є підставою для внесення відповідних змін до актового запису.

Відповідно до п. 2.16.2 цих Правил за наявності рішення суду щодо оспорювання батьківства або материнства в актовому записі про народження дитини виправляються відомості, про які зазначено в рішенні суду.

В пункті 2.16.7 Правил зазначається, що на підставі рішення суду про внесення змін, доповнень або виправлень в актові записи цивільного стану вносяться відповідні зміни, які зазначені в рішенні суду.

Зі змісту п. 2.8 Правил вбачається, що внесення змін до актового запису про народження дитини провадиться органом державної реєстрації актів цивільного стану України після вирішення судом питання щодо виключення з актового запису про народження дитини відомостей про батька.

Відповідно до ст. 136 Сімейного кодексу України, особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 цього Кодексу, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини.

У разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження.

Оспорювання батьківства можливе лише після народження дитини і до досягнення нею повноліття.

Відповідно до пункту 2.13.1 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 12.01.2011 № 96/5 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 14.01.2011за № 55/18793), підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану.

За приписом пункту 2.16.7 даних Правил, на підставі рішення суду про внесення змін, доповнень або виправлень в актові записи цивільного стану вносяться відповідні зміни, які зазначені в рішенні суду.

Стаття 12 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. ст. 150, 180 Сімейного кодексу України передбачають, що батьки повинні проявляти турботу про дітей, утримувати їх до досягнення повноліття.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка була ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з частиною 2 статті 3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (частина 2 статті 6 Конвенції про права дитини).

Частиною 1 та 2 статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною 2 статті 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно із ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

У відповідності до ч.1 ст. 182 СК України, при призначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружину, батьків, дочки, сина, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч.2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Враховуючи вказані норми, обставини справи, а також обов`язок обох батьків утримувати дитину, беручи до уваги, що відповідач є працездатною особою, має можливість працювати та отримувати дохід, необхідний для забезпечення своєї дитини та задоволення власних потреб, суд вважає, що стягнення з відповідача ОСОБА_3 аліментів у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно і до досягнення дитиною повноліття, є законним та обґрунтованим.

Згідно з ч. 2, 4 ст. 84 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.

Необхідною умовою утримання дружини, з якою проживає дитина є можливість чоловіка надавати матеріальну допомогу.

Виходячи з положень, які містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», при вирішенні питання щодо стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років, суд бере до уваги стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; стан здоров`я та матеріальне становище отримувача аліментів, відсутність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних дружини, батьків, повнолітніх дітей; сімейний стан платника аліментів, наявність у платника аліментів зобов`язань зі сплати аліментів на дитину за рішенням суду, наявність нерегулярного, мінливого, невизначеного доходу.

Аналіз даних положень сімейного законодавства України передбачає право дружини-матері на утримання чоловіком-батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині-матері незалежно від цієї обставини.

Як встановлено судом, дитина ОСОБА_4 мешкає разом із матір`ю, позивачка не працює, а тому вона потребує матеріальної допомоги від батька дитини, яким визнано ОСОБА_3 , що, у свою чергу, є його обов`язком відповідно до вимог ст. 84 СК України.

Належних та допустимих доказів на підтвердження перебування на утриманні відповідача інших осіб в матеріалах справи не міститься.

Вік дитини сторін ОСОБА_10 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_4 , ускладнює працевлаштування матері дитини, з якою та проживає, а, відповідно, і отримання доходу на своє забезпечення та утримання дитини нарівні з її батьком.

Отримання позивачкою матеріальної допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку також не є підставою для зменшення розміру аліментів на її утримання, оскільки закон не ставить в залежність від обставини отримання державної соціальної допомоги жінкою, що перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, від закріпленого законодавчо права такої жінки на утримання від чоловіка - батька дитини в цей же період.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції правильно виходив з того, що існують всі юридичні складові для виникнення аліментних зобов`язань у відповідача перед його дружиною - матір`ю їх спільної дитини, а саме: дитина, яка не досягла трирічного віку проживає з нею; відповідач є працездатною особою, яка має можливість працювати та отримувати заробіток, що дає підстави вважати, що він спроможний надавати матеріальну допомогу матері своєї дитини.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом

на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Кукли Людмили Анатоліївни залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 12 липня 2024 року залишити без змін.

Поновити дію рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 12 липня 2024 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 лютого 2025 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Хилевич С. В.

Шимків С. С.