Номер провадження: 22-ц/813/183/25
Головуючий у першій інстанції Огренич І. В.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.01.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Дришлюка А.І., Драгомерецького М.М.,

за участю секретаря Скрипченко Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 та старшого державного виконавця Другого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Похвалітова О.Ю. на рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 вересня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Другого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, третя особа - Управління Державної казначейської служби України в Одеській області про відшкодування матеріального збитку та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог.

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в якому просить стягнути з відповідача матеріальну шкоду у розмірі 1 222 007,71 гривень, моральну шкоду у розмірі 5 700 000 гривень.

Позовна вимога вмотивована тим, що на виконанні в Другому Київському відділі державної виконавчої служби у м. Одесі знаходиться виконавче провадження по виконанню виконавчого листа №520/117/16-ц, виданого 26 травня 2016 року Київським районним судом м. Одеси, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання доньки ОСОБА_3 аліментів.

Постановою державного виконавця Накул В.Ю. від 02 липня 2018 року встановлено тимчасове обмеження позивача у праві виїзду за межі України. Станом на 01 липня 2020 року у ОСОБА_1 була відсутня заборгованість по сплаті аліментів, що підтверджувалось розрахунком Державного виконавця Крупського О.О., який позивач отримав 14 липня 2020 року.

Знаючи, що у ОСОБА_4 відсутня заборгованість по аліментам він став оформляти документи для виїзду на роботу за кордон. 14 серпня 2020 року він пройшов в Одеському морському тренажерному центрі спеціальне навчання, за що сплатив 13 серпня 2020 року 350 доларів США, що по курсу Національного банку України еквівалентно 27,5266 х 350 = 9634,31 грн., пройшов медичний огляд в медичному центрі Національного університету «Одеська морська академія», за що сплатив 1620,00 грн., здав тест на корона вірус в ТОВ «Медично-діагностичному центрі «Diagnostics», за що сплатив 1500,00 грн., та 14 серпня 2020 року уклав трудову угоду моряка з грецькою фірмою «Conbulk Shipmanagement Согр», згідно з якої він мав щомісячно у продовж 7 (семи) місяців отримувати по 6000 доларів США, тобто, загальна сума трудової угоди моряка становила 6000x7 = 42000 доларів США, що по курсу Національного банку України на сьогоднішній день еквівалентно 42000x28,5827= 1200473,40 грн. 16 серпня 2020 року ОСОБА_1 автобусом Одеса-Київ-Бориспіль доїхав до аеропорту «Бориспіль», вартість поїздки становила 565,00 грн., звідкіля повинен був літаком летіти спочатку за кордон до Республіки Туреччина в м. Стамбул, а відтіль до м. Ізмір. Вартість квитків становила відповідно 7035,00 грн. та 1180,00 грн.

При проходженні кордонного контролю Окремого контрольно-пропускного пункту «Київ» в аеропорту «Бориспіль» перед посадкою на літак ОСОБА_1 було відмовлено у перетинанні державного кордону на підставі постанови Другого Київського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управлінні юстиції в Одеській області від 02 липня 2018 року в особі Державного виконавця Накул В.Ю. про встановлення тимчасового обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за меж України. Про наявність зазначеної постанови позивач дізнався саме при проходженні кордонного контролю, та повернувшись до м. Одеси, 20 серпня 2020 року він звернувся з письмовою заявою про скасування постанови. При цьому в подальшому було з`ясовано, що постанова про встановлення тимчасового обмеження була скасована 18 серпня 2020 року. В результаті вищевказаних дій державного виконавця, позивач не зміг перетнути кордон, був розірваний трудовий контракт, що спричинило ОСОБА_1 матеріальну та моральну шкоду, а тому він вимушений звернутись до суду з даним позовом.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 20 вересня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнено з Другого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 19469,31 гривень. Стягнено з Другого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 10000 гривень. Стягнено з Другого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 16958,80 гривень, в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що:

1)при подачі позову надано копію квитка на автобус «Одеса-Київ-Бориспіль»;

2)судом першої інстанції неправильно визначено розмір моральної шкоди, оскільки не враховано, що ОСОБА_1 моряк, який працює за кордоном, так як в Україні відсутня можливість працювати за спеціальністю, що йому майже 60 років і в цьому віці дуже складно знайти роботу, а тут в результаті бездіяльності відповідача зірвалась трудова угода.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі старший державний виконавець Другого Київського ВДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Похвалітова О.Ю. просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що:

1)судом першої інстанції не в повному обсязі досліджено матеріали справи та зроблено помилкові висновки про часткове задоволення позовних вимог, так як позовні вимоги не доведені жодними належними та допустимими доказами;

2)неспівмірними є стягнуті витрати на правничу допомогу у розмірі 14 000 гривень та не відповідають складності та обставинам справи.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга державного виконавця підлягає залишенню без задоволення, а апеляційна скарга ОСОБА_1 - частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції зміні в частині розміру матеріальної шкоди.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно із ч. 1 п. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що постановою державного виконавця Гуменюк В.В. від 21.10.2016 року відкрито виконавче провадження №52716802 по виконанню виконавчого листа №520/117/16-ц, виданого 26 травня 2016 року Київським райсудом м. Одеси, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання доньки ОСОБА_3 аліментів у твердій грошовій сумі 2500 грн. щомісячно.

Постановою державного виконавця Накул В.Ю. від 02 липня 2018 року встановлено тимчасове обмеження позивача у праві виїзду за межі України.

Відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» вищевказана постанова надсилається сторонам для відома не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення. Однак підтверджень щодо направлення постанови відповідачем не надано.

Станом на 01 липня 2020 року у ОСОБА_1 була відсутня заборгованість по сплаті аліментів, що підтверджувалось розрахунком Державного виконавця Крупського О.О., який позивач отримав 14 липня 2020 року.

Знаючи, про відсутність заборгованості по аліментам позивач оформив документи для виїзду на роботу за кордон. 14 серпня 2020 року пройшов в Одеському морському тренажерному центрі спеціальне навчання, пройшов медичний огляд в медичному центрі Національного університету «Одеська морська академія», здав тест на корона вірус в ТОВ «Медично-діагностичному центрі «Diagnostics» та 14 серпня 2020 року уклав трудову угоду моряка з грецькою фірмою «Conbulk Shipmanagement Согр», згідно з якої він мав щомісячно у продовж 7 (семи) місяців отримувати по 6000 доларів США.

16 серпня 2020 року ОСОБА_1 з аеропорту «Бориспіль», повинен був літаком летіти спочатку за кордон до Республіки Туреччина в м. Стамбул, а відтіль до м. Ізмір, однак, при проходженні кордонного контролю Окремого контрольного пропускного пункту «Київ» перед посадкою на літак, позивачу було відмовлено у перетинанні кордону на підставі постанови Другого Київського відділу державної виконавчої служби м. Одеса ГТУЮ в Одеській області від 02.07.2018 року.

Про наявність зазначеної постанови позивач дізнався саме при проходженні кордонного контролю, та повернувшись до м. Одеси, 20 серпня 2020 року він звернувся з письмовою заявою про скасування постанови. При цьому в подальшому було з`ясовано, що постанова про встановлення тимчасового обмеження була скасована 18 серпня 2020 року.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 № 512/5 тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України скасовується у разі погашення заборгованості зі сплати періодичних платежів у повному обсязі.

Одна, постанова про встановлення тимчасового обмеження від 02 липня 2018 року не була скасована після погашення позивачем заборгованості зі сплати періодичних платежів у повному обсязі в липні 2020 року, тобто в результаті бездіяльності державного виконавця Лупану О.С. була спричинена шкода.

Відповідно до ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Отже, підставою цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди є правопорушення, яке включає в себе: шкоду, протиправне діяння особи, яка її заподіяла, причинний зв`язок між ними та вину заподіювача шкоди.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

З наведено слідує, що для відшкодування шкоди завданої майну фізичної особи необхідно встановити обставину заподіяння такої майнової шкоди (належність майна, розмір шкоди), неправомірність дій заподіювача шкоди та безпосередній причинний зв`язок між діями заподіювача шкоди та спричиненням майнової шкоди.

Відповідно до ч.2 ст.1192 ЦК України, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції правильно вважав вимоги ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди підлягаючими задоволенню частково, а саме в частині стягнення: за навчання в Одеському морському тренажерному центрі - 350 доларів США, що по курсу Національного банку України еквівалентно 9634,31 грн., за проходження медичного огляду в медичному центрі Національного університету «Одеська морська академія» - 1620 грн., вартість квитків 7035 грн та 1180 грн, всього 19 469,31 гривень.

Суд першої інстанції також дійшов правильного висновку, що в іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів в підтвердження сплати 1500 грн - тест на корона вірус.

Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив таке.

Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно зі ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди із змінами, внесеними, згідно з Постановою Пленуму Верховного суду № 5 від 25.05.01 (п.3), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно з п. 5 цієї Постанови, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають наявність такої шкоди, протиправність діяння ії заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Пунктом 2 частини 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням,що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При таких обставинах та враховуючи характер і обсяг заподіяних позивачу моральних та фізичних страждань, ступеня вини відповідача, а також вимоги розумності, виваженості та справедливості суд правильно вважав можливим задовольнити позовні вимоги у частині стягнення моральної шкоди частково, у розмірі 10 000 гривень.

Також суд першої інстанції вважав, що інші позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів в підтвердження сплати 565 грн. - вартість поїздки автобусом, сума у розмірі 1 200 473,40 гривень загальна сума контракту, не підлягають стягненню, оскільки у судовому засіданні представник позивача зазначив, що ОСОБА_1 у вересні 2020 року виїхав за межі України і працював за іншим контрактом, при цьому зазначити заробітну плату відмовився.

Однак повністю з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що стороною позивача до позовної заяви додано копію квитка № НОМЕР_1 на пасажира ОСОБА_5 , дата відправлення 16.08.2020, час відправлення 11:15 (т.1, а.с. 37).

Таким чином, стороною позивача надані належні та допустимі докази, які підтверджують факт придбання квитків ОСОБА_1 на його ім`я.

Також апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що 14 серпня 2020 року ОСОБА_1 уклав трудову угоду моряка з грецькою фірмою «Conbulk Shipmanagement Согр».

Згідно п. 10, 22 трудового договору від 14.08.2020 час зайнятті посади 16.08.2020, дата початку зарплати дата відчалювання.

Відповідно до п. 1.1. Трудової угоди моряка (т.1, а.с. 30) працівник повинен зайняти посаду, зазначену у графі 8, на одному із суден роботодавця у світовій торгівлі. Він почати свою роботу на борту судна, зазначеного у графі 17, приблизно в дати, визначені у графі 10.

Отже, ОСОБА_1 мав би розпочати роботу за трудовою угодою моряка 16 серпня 2020 року та отримувати заробітну плату за контрактом.

Також з матеріалів справи вбачається, що 24 вересня 2020 року ОСОБА_1 перетнув кордон. Водночас з тверджень представника позивача (в апеляційній скарзі зазначено, що саме ОСОБА_1 говорив суду зазначену інформацію) після виїзду за кордон ОСОБА_1 працював за іншим контрактом.

Враховуючи вказане, колегія суддів доходить висновку, що позовні вимоги в частині відшкодування матеріальної шкоди в частині заробітної плати за упущеним контрактом (упущена вигода) підлягають задоволенню за один місяць у розмірі 56 235,42 гривні (1359 дол. США х 42,02 грн (офіційний курс НБУ станом на 29.01.2025).

Щодо доводів апеляційної скарги.

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 стосовно того, що судом першої інстанції неправильно визначений розмір відшкодування моральної шкоди, то колегія суддів звертає увагу на те, що законодавством не передбачена презумпція наявності моральної шкоди. Наявність моральної шкоди не визнана прямим наслідком кожної протиправної поведінки.

Право на відшкодування моральної шкоди за нормами чинного законодавства не є матеріальною гарантією, оскільки жоден закон не встановлює імперативний обов`язок компенсації. Зазначене право на відшкодування це процесуальна вимога надати можливість довести наявність шкоди, визначити її розмір та отримати через судовий розгляд цього питання відповідну компенсацію.

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості.

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи й не повинен призводити до її збагачення.

При встановленні можливої суми відшкодування в грошовому еквіваленті суд зіставляє глибину моральних страждань і суму заявлених компенсацій. При цьому враховуються: загальні страждання, психологічний і фізичний стан потерпілого, погіршення функціонування його певних органів та час протягом якого відбулось таке порушення.

Суд першої інстанції врахував всі обставини справи та дійшов вмотивованого висновку про задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди у розмірі 10 000 гривень, з яким і погоджується колегія суддів.

Щодо доводів апеляційної скарги органу виконавчої служби в частині визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, то колегія суддів звертає увагу на таке.

Частина перша статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої цієї статті).Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України 09 червня 2017 року, передбачено, що при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час на виконання доручення.

Отже розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань, з урахуванням складності справи, кваліфікації, досвіду і завантаженості адвоката та інших обставин. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. У разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу й обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

При цьому, адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката у залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2020 року у справі №910/4201/19).

Відтак, діяльність адвоката є оплачуваною працею і така оплата у вигляді гонорару здійснюється на підставі укладеного між адвокатом та його клієнтом договору про надання правової допомоги.

У договорі №14 від 21 вересня 2020 року про надання правової допомоги у цивільній справі визначений фіксований гонорар адвоката 14 000 гривень, який є погодженим шляхом підпису договору.

Вказана сума була сплачена згідно з Квитанцією до прибуткового касового ордера №14 від 25.09.2020.

Тому доводи скаржника в цій частині є неспроможними.

Наведені в апеляційних скаргах інші доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Твердження скаржників в апеляційних скаргах про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, не є такими, що порушують розгляд справи по суті.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Таким чином, судова колегія дійшла висновку, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, а тому позовні вимоги про стягнення в частині стягнення матеріальної шкоди підлягають зміні шляхом їх збільшення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу старшого державного виконавця Другого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Похвалітова О.Ю. залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 вересня 2021 року змінити в частині стягнення матеріальної шкоди, збільшивши її розмір з 19 469 гривень 31 копійки на 76 269 гривні 73 копійки.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 10 лютого 2025 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк