Справа № 569/192/25

20 лютого 2025 року м.Рівне
Рівненський міський суд Рівненської області
в складі головуючого судді Бучко Т.М.
секретар судового засідання Дем`янчук Н.В.
з участю представника позивача ОСОБА_1
представника відповідача ОСОБА_3
розглянувши у підготовчому засідання цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним,
ОСОБА_4 звернулася в Рівненський міський суд Рівненської області з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить визнати недійсним заповіт, складений ОСОБА_5 , посвідчений 20 червня 2024 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Тимощук О.М. Одночасно позивач подала клопотання про витребування у приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Коломис О.В. спадкової справи, заведеної щодо майна ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .
З огляду на зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача ОСОБА_2 та відсутність у позовній заяві відомостей щодо обсягу спадкового майна, ухвалою від 21 січня 2025 року позовну заяву ОСОБА_4 суд прийняв до розгляду, відкрив загальне позовне провадження у справі та задовольнив клопотання позивача про витребування доказів.
07 лютого 2025 року суд отримав копію спадкової справи № 8/2024, заведеної після смерті ОСОБА_5 , яка помера ІНФОРМАЦІЯ_1 . З матеріалів спадкової справи встановлено, що до складу спадкового майна належать земельні ділянки на території Української сільської ради Острозького району Рівненської області. Відомості про інше спадкове майно відсутні.
В підготовчому засіданні суд поставив на обговорення сторін питання направлення справи за підсуднісю до Острозького районного суду Рівненської області.
Представник позивача заперечує щодо зміни підсудності справи, оскільки місце проживання відповідача зареєстроване в м.Рівне, а враховуючи предмет позову (визнання заповіту недійсним), пістави для застосування виключної підсудності відсутні.
Відповідач та представник відповідача у вирішенні питання підсудності покладаються на розсуд суду.
Суд, заслухавши доводи сторін, дійшов таких висновків.
Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Поняття підсудності у цивільному судочинстві - це розмежування компетенції між окремими ланками судової системи та між судами однієї ланки щодо розгляду цивільних справ. Підсудністю фактично є визначення в системі судів компетентного суду стосовно вирішення певної цивільної справи.
Територіальна підсудність - це підсудність цивільної справи загальному суду в залежності від території, на яку поширюється юрисдикція даного суду. За її допомогою вирішується питання, яким з однорідних судів підсудна для розгляду відповідна справа.
Критеріями вказаного виду підсудності зокрема виступають: місце проживання відповідача, місце заподіяння шкоди, місце знаходження спірного майна, місце розгляду первісного позову тощо.
Відповідно до ст.27 ЦПК України, яка визначає правила загальної підсудності, позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.
Виняток з вказаного правила становить альтернативна підсудність (ст.28 ЦПК України) та виключна підсудність (ст.30 ЦПК України).
Правила виключної підсудності мають пріоритет над правилами загальної підсудності, а тому у разі конкуренції правил підсудності мають застосовуватися саме правила виключної підсудності.
Відповідно до ч.1 ст.30 ЦПК України, позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.
У справі № 646/8916/17 Верховний Суд зазначив про те, що позови, які виникають з приводу нерухомого майна - це позови, пов`язані з нерухомим майном, нерухомістю, нерухомою річчю, а тому всі позови у спорах, які є наслідком правовідносин, пов`язаних з обігом нерухомого майна, повинні бути пред`явлені до суду за місцем знаходження цього майна.
У постанові від 16 лютого 2021 року у справі № 911/2390/18 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що виключна підсудність стосується в цілому всіх спорів, що виникають у межах відповідних правовідносин у зв`язку з нерухомим майном, безвідносно до предмета конкретного спору. Виключна підсудність застосовується до тих спорів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном.
Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ст.1233 Цивільного кодексу України).
Виходячи зі змісту положень ч.1-3 ст.202 ЦК України, заповіт за своєю правовою природою є одностороннім правочином - дією особи, спрямованою на набуття, зміну або припинення цивільних рав та обов`язків.
Право на спадкування не є абстрактним, а цілком конкретним і невіддільним від предмета спадкування (спадкового майна). Таким же конкретним є і питання визнання заповіту недійсним, оскільки його кінцевою метою і результатом є реалізація (захист) права спадкоємців за законом на спадкування певного майна, а отже, набуття в порядку спадкування у власність майна чи унеможливлення такого.
За положеннями ст.181 ЦК України, до нерухомих речей належать, зокрема земельні ділянки.
З матеріалів справи встановлено, що спір між сторонами у цій справі виник з приводу визнання недійсним заповіту, яким ОСОБА_5 заповіла все своє майно відповідачу, в тому числі і нерухоме майно (земельні ділянки на території Української сільської ради Острозького району Рівненської області), а тому підсудність справи визначається за правилами виключної підсудності.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.31 ЦПК України, суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду. Справа, прийнята судом до свого провадження з додержанням правил підсудності, повинна бути ним розглянута і в тому випадку, коли в процесі розгляду справи вона стала підсудною іншому суду, за винятком випадків, коли внаслідок змін у складі відповідачів справа належить до виключної підсудності іншого суду (ч.2 ст.31 ЦПК України).
Згідно з п.3-1 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», до набрання чинності законом України щодо зміни системи місцевих судів на території України у зв`язку з утворенням (ліквідацією) районів відповідні місцеві суди продовжують здійснювати свої повноваження у межах територіальної юрисдикції, визначеної до набрання чинності Постановою Верховної Ради України «Про утворення та ліквідацію районів» від 17 липня 2020 року № 807-IX, але не довше ніж один рік з дня припинення чи скасування воєнного стану на території України, введеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX.
Листом від 16 березня 2021 року № 176/0/158-21 Верховний Суд роз`яснив, що юрисдикція місцевих районних судів поширюється на територію відповідних районів, що були ліквідовані. Суди повинні продовжувати здійснювати правосуддя в межах існуючої територіальної юрисдикції до набрання чинності законом України щодо зміни системи місцевих судів на території України у зв`язку з утворенням (ліквідацією) районів.
Оскільки справа не підсудна Рівненському міському суду Рівненської області, справу належить передати на розгляд Острозького районного суду Рівненської області як суду, територіальна юрисдикція (підсудність) якого поширюється на адресу місцезнаходження спірного нерухомого майна.
На підставі наведеного та керуючись ст.31, 260, 261, 353, 354 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В:
Передати цивільну справу № 569/192/25 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним на розгляд Острозького районного суду Рівненської області.
Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена до Рівненського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя