ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

10 лютого 2025 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 744/1001/23

Головуючий у першій інстанції Смага С. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/14/25

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді: Скрипки А.А.

суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.

секретар: Мальцева І.В.

сторони:

позивач: ОСОБА_1 , ОСОБА_2

(помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ), правонаступником якого є

ОСОБА_1

відповідач: Семенівська міська рада Новгород-Сіверського району

Чернігівської області

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Семенівського районного суду Чернігівської області у складі судді Смаги С.В. від 16 січня 2024 року, місце ухвалення рішення м.Семенівка, дата складення повного тексту рішення 26 січня 2024 року, у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ), правонаступником якого є ОСОБА_1 до Семенівської міської ради Новгород-Сіверського району Чернігівської області про визнання права власності на будинок із господарськими будівлями за набувальною давністю,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до суду із позовом до Семенівської міської ради Новгород-Сіверського району Чернігівської області про визнання права власності на будинок із господарськими будівлями за набувальною давністю, в якому просили визнати за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 право власності на будинок та господарські будівлі, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , по 1/2 частці за кожним. В обґрунтування вимог заявленого позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 вказували, що з 1993 року вони постійно проживають в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , користуються господарськими будівлями. Раніше, будинок та господарські будівлі, згідно свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 13.02.1989 року, виданого виконавчим комітетом Семенівської районної ради народних депутатів, належали колгоспному двору, головою якого був ОСОБА_3 . Наскільки позивачам відомо, ОСОБА_3 помер. У позивачів відсутні відомості про прийняття спадщини після його смерті, проте, вони заволоділи будинком під час перебування у шлюбі, фактично придбавши його у когось із родичів ОСОБА_3 , без оформлення договору купівлі-продажу. В подальшому, у 2014 році, ОСОБА_2 була приватизована земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель та споруд площею 0,25 га за адресою: АДРЕСА_1 , на якій розташовані спірний будинок та господарські будівлі. За доводами позивачів, вони заволоділи будинком із господарськими будівлями добросовісно, на підставі домовленості із власниками або їх спадкоємцями про відчуження, сплативши їм кошти, та були впевнені у законному заволодінні на правах власника. Позивачі зазначали, що вони відкрито та безперервно володіють будинком протягом строку, що перевищує строк, визначений статтею 334 ЦК України. При цьому, відкритість та давність володіння підтверджується витягами із погосподарської книги, в якій позивачі були вказані в якості власників домогосподарства з 1993 року, приватизацією земельної ділянки для будівництва та обслуговування будинку. Таким чином, на думку позивачів, вони набули право власності на вказаний вище будинок із надвірними будівлями за набувальною давністю.

Рішенням Семенівського районного суду Чернігівської області від 16.01.2024 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Семенівської міської ради Новгород-Сіверського району Чернігівської області про визнання права власності на будинок із господарськими будівлями за набувальною давністю.

В апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції від 16.01.2024 року ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції від 16.01.2024 року, та ухвалити нове рішення, яким визнати за ОСОБА_1 право власності на будинок та господарські будівлі, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Доводи апеляційної скарги вказують, що оскаржуване рішення суду першої інстанції від 16.01.2024 року є незаконним та необґрунтованим. В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 вважає помилковим висновок суду першої інстанції про недобросовісність володіння позивачами спірним майном, оскільки позивачі володіють будинком, як власники та добросовісно, про що свідчить факт використання права на приватизацію земельної ділянки. За доводами апелянта, відомості про наявність будь-яких претензій до позивачів з приводу спірного нерухомого майна відсутні. Відкритість та безперервність володіння нерухомим майном протягом періоду, що значно перевищує 10 років, є доведеним, і не викликає сумнівів. Апелянт вважає, що у даній справі підлягав оцінці факт приватизації земельної ділянки позивачами. Вказаний факт є беззаперечним доказом добросовісності та відкритості володіння, повністю доводить, що позивачі відносились до будинку, як до своєї власності, хоча розуміли, що будинок є чужим, згідно із правовстановлюючими документами. У апеляційній скарзі ОСОБА_1 повідомила, що ОСОБА_2 загинув, тому питання визнання права власності за набувальною давністю у апеляційному суді апелянт просила розглядати лише щодо ОСОБА_1 .

Відповідно до актового запису про смерть №13 від 16.01.2024 року, складеного Семенівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Новгород-Сіверському районі Чернігівської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (а.с.102), наданого на запит апеляційного суду, ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 18.07.2024 року провадження у даній цивільній справі було зупинено, до вирішення питання про залучення до участі у справі правонаступника позивача ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В подальшому, на виконання вимог даної ухвали та запиту Чернігівського апеляційного суду від 18.07.2024 року, Семенівською державною нотаріальною конторою Чернігівської області було надіслано апеляційному суду копію спадкової справи №13/2024, заведеної до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 . Як вбачається із копії вказаної спадкової справи №13/2024, спадкоємцем, який прийняв спадщину після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , є ОСОБА_1 , яка є позивачем у даній цивільній справі № 744/1001/23.

Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 02.09.2024 року було залучено до участі у даній цивільній справі правонаступника померлого 10.01.2024 року позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_1 , вважаючи її єдиним позивачем у даній цивільній справі № 744/1001/23.

В судовому засіданні апеляційного суду, в режимі відеоконференції, представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Костюченко В.К. підтримав вимоги та доводи поданої апеляційної скарги.

В судове засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_1 , представник відповідача - Семенівської міської ради Новгород-Сіверського району Чернігівської області, належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, не з`явились.

Відповідно до приписів ч.2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасника судового розгляду даної справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що, як вбачається із копії свідоцтва про право приватної власності на домоволодіння від 13.02.1989 року (а.с.6), домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , належало колгоспному двору, головою якого був ОСОБА_3 .

Згідно копій довідок Семенівської міської ради №15-09/219 від 06.07.2023 року (а.с.8), №15-09/217 від 03.07.2023 року (а.с.9), ОСОБА_1 та ОСОБА_2 дійсно зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_1 з 01.01.1993 року і по теперішній час, згідно погосподарських книг за 1991-1995; 1996-2000; 2001-2005; 2006-2010; 2011-2015; 2016-2020; 2021-2025 роки.

У матеріалах справи наявна копія технічного паспорту на спірний будинок (а.с.10-12), складений у 1988 році, в якому щодо власника зазначена інформація: колгоспний двір, голова двору ОСОБА_3 ; у подальшому: ОСОБА_2 .

11.04.2024 року ОСОБА_2 було приватизовано земельну ділянку, площею 0,25 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 13-15).

В обґрунтування вимог заявленого позову про визнання права власності на будинок із господарськими будівлями за набувальною давністю, позивачі вказували, що з 1993 року вони постійно проживають в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , користуються господарськими будівлями. Раніше, будинок та господарські будівлі, згідно свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 13.02.1989 року, виданого виконавчим комітетом Семенівської районної ради народних депутатів, належали колгоспному двору, головою якого був ОСОБА_3 . Позивачі зазначали, що наскільки їм відомо, ОСОБА_3 помер. За доводами позивачів, відсутні відомості про прийняття спадщини після його смерті, проте, вони заволоділи будинком під час перебування у шлюбі, фактично придбавши його у когось із родичів ОСОБА_3 , без оформлення договору купівлі-продажу.

Як вбачається із оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 16.01.2024 року, відмовляючи у задоволенні вимог заявленого ОСОБА_1 , ОСОБА_2 позову, суд першої інстанції зазначив, що позивачі знали про те, що ОСОБА_3 помер. Під час заволодіння будинком вони мали з`ясувати, чи має особа, яка з їх слів, продала їм будинок, право продавати дане нерухоме майно. В матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що хтось із спадкоємців померлого ОСОБА_3 оформив на себе право власності на спірний будинок в порядку спадкування. Стороною позивача не названі особи, які з їх слів, продали їм будинок, а факт купівлі будинку підтверджується тільки словами позивачів. Суд першої інстанції вказав, що майно померлого ОСОБА_3 мали право продавати лише його спадкоємці, які прийняли спадщину та оформили право власності на дане майно, в порядку спадкування у відповідності із законодавством, чинним на час прийняття спадщини. Спадкоємці, які не прийняли спадщину, або інші особи не мали права продавати майно померлого ОСОБА_3 , у тому числі будинок, який належав колгоспному двору. За даних обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що у позивачів були відсутні підстави для набуття права власності на будинок, що виключає добросовісність заволодіння вказаним майном. Із посиланням на статті: 328, 344 ЦК України, суд першої інстанції зазначив, що у матеріалах даної справи відсутні відомості про те, що після померлого ОСОБА_3 будь-яка особа оформляла право власності на спірний будинок в порядку спадкування, та мала право продажу вказаного будинку. Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що між позивачами та невстановленою особою не могло бути на законних підставах укладено договір купівлі-продажу вищевказаного будинку. Суд першої інстанції зазначив, що в ході розгляду даної справи позивачами не було надано суду відповідних доказів законності володіння спірним будинком. На підставі вказаного вище, у оскаржуваному рішенні від 16.01.2024 року суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог заявленого позову.

В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 вважає помилковим висновок суду першої інстанції про недобросовісність володіння позивачами спірним майном, оскільки позивачі володіють будинком, як власники та добросовісно, про що свідчить факт використання права на приватизацію земельної ділянки. За доводами апелянта, відомості про наявність будь-яких претензій до позивачів з приводу спірного нерухомого майна відсутні. Відкритість та безперервність володіння нерухомим майном протягом періоду, що значно перевищує 10 років, є доведеним, і не викликає сумнівів. Апелянт вважає, що у даній справі підлягав оцінці факт приватизації земельної ділянки позивачами. Вказаний факт є беззаперечним доказом добросовісності та відкритості володіння, повністю доводить, що позивачі відносились до будинку, як до своєї власності, хоча розуміли, що будинок є чужим, згідно із правовстановлюючими документами.

У контексті встановлених у даній цивільній справі фактичних, документально підтверджених обставин, та приписів норм права, які регламентують спірні правовідносини, апеляційний суд вважає за необхідне рішення Семенівського районного суду Чернігівської області від 16.01.2024 року - змінити, виклавши його мотивувальну частину у редакції даної постанови апеляційного суду, та зазначивши з даного приводу наступне.

Відповідно до статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до приписів ч.4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, апеляційний суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 року у справі №910/17274/17, провадження №12-291гс18, а саме:

… Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі №201/12550/16-ц (провадження №61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За змістом ч.1 статті 344 ЦК України, яка регламентує набувальну давність, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом.

Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто є таким способом, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Приймаючи до уваги зазначене вище, за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбано добросовісним набувачем, і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Натомість, позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Аналогічний висновок щодо застосування положень статті 344 ЦК України викладено у постановах Верховного Суду: від 15.11.2022 року у справі № 293/1061/21, від 01.06.2023 року у справі 946/3769/20.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що згідно копії свідоцтва про право приватної власності на спірне домоволодіння від 13.02.1989 року (а.с.6), домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , належало колгоспному двору, головою якого був ОСОБА_3 .

У позові про визнання права власності на вказане вище домоволодіння за набувальною давністю, зазначено, що раніше у вказаному будинку, який належав колгоспному двору, проживав ОСОБА_3 , який був головою колгоспного двору. Позивачам відомо, що ОСОБА_3 помер, і відсутні відомості про прийняття спадщини після його смерті. При цьому, позивачі вказували, що вони заволоділи спірним будинком під час перебування у шлюбі, фактично придбавши його у когось із родичів ОСОБА_3 , без укладення договору купівлі-продажу.

Як вбачається із наведеного вище, на час заволодіння нерухомим майном за адресою: АДРЕСА_1 , позивачі були достеменно обізнані, що власником майна, яке є предметом даного спору, і щодо якого заявлено позовні вимоги про визнання права власності за набувальною давністю, за життя був ОСОБА_3 . За даних обставин, відсутні підстави вважати, що володіння позивачем ОСОБА_1 , і за життя позивачем ОСОБА_2 , домоволодінням за адресою: АДРЕСА_1 , яке належало за життя ОСОБА_3 , є добросовісним. При цьому, необізнаність позивача ОСОБА_1 , і за життя позивача ОСОБА_2 , про наявність спадкоємців, які могли б прийняти спадщину після померлого ОСОБА_3 , не надавала позивачам підстав для того, щоб вважати користування чужим майном правомірним. Посилання апелянта на ту обставину, що спірне майно було придбано у когось із родичів ОСОБА_3 , без укладення договору купівлі-продажу, у контексті обставин даної цивільної справи, не має юридичного значення та не може слугувати правовою підставою для задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю на вказане вище нерухоме майно.

Відсутність такої ознаки, як добросовісність заволодіння особою чужим майном, у контексті приписів статті 344 ЦК України, виключає можливість визнання права власності за вказаною особою на дане майно, за набувальною давністю.

Відповідно до приписів ч.1, ч.6 статті 81 ЦПК України, яка регламентує обов`язок доказування і подання доказів, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем ОСОБА_1 не надано суду належних та достатніх доказів, у розумінні положень статей: 77, 80 ЦПК України, на підтвердження добросовісності набуття спірного домоволодіння.

Позов про право власності за давністю володіння не може пред`явити законний володілець або особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є його власником.

При цьому, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що реєстрація та постійне проживання позивача ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 з 01.01.1993 року, і до часу звернення до суду з даним позовом; виготовлення у 1988 році технічного паспорта на спірний житловий будинок (а.с.10-12); приватизація 11.04.2014 року земельної ділянки за вищевказаною адресою, не можуть бути підставами для визнання за позивачем ОСОБА_1 права власності на спірне домоволодіння за набувальною давністю, у контексті приписів статті 344 ЦК України.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково. При цьому, рішення Семенівського районного суду Чернігівської області від 16.01.2024 року - змінити, виклавши його мотивувальну частину у редакції даної постанови апеляційного суду.

Керуючись статтями: 367, 368, 374; п.4 ч.1, ч.2 статті 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Семенівського районного суду Чернігівської області від 16 січня 2024 року - змінити, виклавши його мотивувальну частину у редакції даної постанови апеляційного суду.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Дата складення повної постанови - 17.02.2025 року.

Головуючий: Судді: