ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2025 року м. Чернівці Справа № 727/8055/24

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Лисака І.Н.,

суддів: Литвинюк І.М., Перепелюк І.Б.,

секретар: Собчук І.Ю.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки і піклування Кіцманської міської ради,

при розгляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_14, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 16 січня 2025 року, ухваленого під головуванням судді Гавалешка П.С., дата складання повного тексту рішення не зазначена,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 , в якому просила позбавити відповідача батьківських прав стосовно їх спільних дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Вимоги обґрунтовувала тим, що сторони з 13.05.2015 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 20.09.2017 року.

Стверджувала, що відповідач не бере жодним чином участі у вихованні дітей, не відвідує їх, не цікавиться їх здоров`ям, а також не надає матеріальної допомоги, що свідчить про ухилення від виконання свого батьківського обов`язку.

На підставі наведеного з посиланням на норми матеріального права , які регулюють спірні правовідносини, просила ухвалити рішення, яким позбавити відповідача батьківських прав відносно дітей ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 16 січня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Попереджено ОСОБА_2 про необхідність належного виконання обов`язків по вихованню та утриманню дітей.

Провадження №22-ц/822/207/25

Не погодившись із рішенням суду позивач через свого представника подала апеляційну скаргу.

Вказує, що при прийнятті оскаржуваного рішення судом першої інстанції було порушено процесуальні вимоги щодо оцінки доказів.

Наголошує, що з вказаним позовом позивач звернулася через дев`ять років з часу, як батько не спілкується з дітьми, не вітає їх з днем народження та іншими святами.

Зазначає, що матеріали справи містять достатню кількість доказів, які підтверджують винну поведінку відповідача стосовно дітей, а тому на підставі наведеного просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Відзив до суду апеляційної інстанції не надходив.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог, приходить до наступних висновків.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції вказав, що оцінивши досліджені докази, такі не свідчать про умисне ухилення ОСОБА_2 від виконання ним батьківських обов`язків відносно дітей, а також не доведено, в чому саме полягає захист інтересів дітей.

Крім іншого, суд вважав необхідним попередити відповідача про необхідність належного виконання обов`язків по вихованню та утриманню дітей.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає в повній мірі.

Судом першої інстанції вірно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що сторони з 13.05.2015 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 20.09.2017 року (а.с.17).

За час перебування сторін у стосунках у них народилося троє дітей: донька ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , донька ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та син ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії НОМЕР_1 , серії НОМЕР_2 та серії НОМЕР_3 відповідно (а.с.8-9).

У відповідності до довідки Шипинецького ліцею №76 від 13.05.2024 року ОСОБА_6 навчається у 8 класі закладу освіти, ОСОБА_7 навчається у 6 класі закладу освіти, ОСОБА_8 навчається у 3 класі закладу освіти. Діти регулярно відвідують заняття, вітчим ОСОБА_12 систематично привозить та забирає дітей із навчального закладу, цікавиться їх навчанням, бере активну участь у вихованні, тощо (а.с.5).

Відповідно до заяв поданих ОСОБА_7 та ОСОБА_7 на ім`я начальника служби у справах дітей, останні не заперечують щодо позбавлення їх батька ОСОБА_2 батьківських прав відносно них, оскільки він не цікавиться їх життям, здоров`ям, освітою, матеріально не допомагає, тощо. Зокрема, вказали на те, що у них є інший тато, який піклується та дбає про них (а.с.6/зворот).

З акту обстеження матеріально-побутових умов проживання сім`ї від 15.05.2024 року вбачається, що діти проживають з матір`ю у житловому будинку їх вітчима ОСОБА_12 , мають окремі кімнати, забезпечені всім необхідним (а.с.31).

Згідно довідки №281, виданої КНП «Кіцманський центр первинної медичної допомоги» від 03.06.2024 року, ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 задекларовані у сімейного лікаря, відвідують амбулаторію у супроводі матері та її чоловіка ОСОБА_12 (а.с.32).

У довідці №82 від 29.05.2024 року Шипинецького ліцею зазначено, що протягом навчання дітей у закладі їх батько не приходив, батьківські збори не відвідував, участі в навчанні й вихованні дітей не бере (а.с.33).

Рішенням Кіцманської міської ради від 10.07.2024 року №258/7 затверджено висновок Органу опіки і піклування Кіцманської міської ради, яким вважається за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно неповнолітньої ОСОБА_6 , малолітніх ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з огляду на те, що докази винної поведінки ОСОБА_2 щодо ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню трьох дітей є переконливими і таке позбавлення є доцільним.

У висновку також вказано, що начальник служби у справах дітей зв`язувався з ОСОБА_2 після надходження заяви від ОСОБА_1 , спілкувався з ним, останній повідомив, що буде намагатися врегулювати ситуацію в телефонному режимі з колишньою дружиною, в подальшому, на зв`язок не виходив, заяв, клопотань чи пояснень не подавав (а.с.14-16, 34).

Матеріали справи також містять письмові пояснення знайомих та друзів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в яких вбачається, що діти проживають з матір`ю, яка дбає про них, а батько не цікавиться життям дітей, не допомагає матеріально, виїхав за кордон, зв`язок не підтримує. Загалом зазначене характеризує відповідача з негативної сторони (а.с.10, 12, 18-30).

З довідки ДПС України №19-81609/18/24 від 25.11.2024 року вбачається, що ОСОБА_2 04.11.2021 року перетнув державний кордон України на в`їзд, а 13.11.2021 року перетнув державний кордон України на виїзд (а.с.77).

Надаючи оцінку зазначеним обставинам та висновкам рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з ч.3 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до ч.1 ст.8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч.1 ст.12 ЗУ «Про охорону дитинства»).

Дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини.

Згідно з ч.7 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до п.1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з ч.1-4 ст.150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до ч.1 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини (ч.1 ст.164 СК України).

Згідно зі ст.166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

У пункті 16 постанови Пленуму ВСУ №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст.263 ЦПК України).

Зокрема, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі №553/2563/15-ц зроблено висновок по застосуванню пункту 2 частини першої статті 164 СК України і вказано, що «ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками».

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року в справі №755/3644/19, від 23 червня 2021 року в справі №953/17837/19.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року у справі №643/7876/18 зазначено, що «позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті споріднення з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Ураховуючи викладене, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів дійшов правильного висновку про те, що позбавлення особи батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведена. Встановивши відсутність свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, а також звернення особи ще у 2016 році до органів опіки та піклування із заявою про встановлення порядку участі у вихованні дитини, що свідчить насамперед про інтерес батька до дитини, намагання брати участь у вихованні доньки, а також те, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує і хоче брати участь у її вихованні, суди правильно відмовили в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав».

Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу і повинен застосовуватись у випадках свідомого та умисного ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків.

Відповідно до ч.1 ст.17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).

Так, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.

Верховний Суд звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи, особистості учасників цих правовідносин, оцінки сімейної ситуації й інтересів дитини (постанови від 18 лютого 2021 року у справі №645/920/19, від 07 лютого 2022 року у справі №759/3554/20, від 12 лютого 2024 року у справі №202/1931/22).

Колегія суддів зауважує, що міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на виховання дитини. Навпаки, міжнародні договори та національне законодавство гарантують батькам реалізацію принципу рівності щодо виховання дитини.

Відповідно до ч.4-6 ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Дійсно, висновком виконавчого комітету Кіцманської міської ради зроблено висновок про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо його дітей.

Однак, зі змісту самого висновку вбачається, що такий побудований на доводах позивачки, свідченнях подруг, знайомих та співробітників ОСОБА_1 , без будь яких пояснень батька дітей щодо ситуації, яка склалася, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо не взяття такого письмового доказу до уваги.

Як вбачається із матеріалів справи, судом не встановлено умисних дій (бездіяльності) батька за наявних доказів та обставин справи.

Отже, доводи апеляційної скарги з приводу надання суду необхідних доказів щодо умисного нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками є неспроможними, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що позивачем не надано належних доказів, які б достовірно та беззаперечно підтверджували свідоме, умисне чи злісне нехтування ОСОБА_2 своїми обов`язками щодо участі в утриманні та вихованні спільних дітей і умисне ухилення від їх виконання, а також не надано доказів на підтвердження того, що батько дітей остаточно самоусунувся від виконання своїх обов`язків з виховання сина, який залишився проживати з матір`ю.

Також, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав і доводи ОСОБА_1 , що батько дітей жодним чином не цікавиться їх життям й справами, в тому числі шкільними, їх здоров`ям, оскільки така неактивна участь батька в житті дітей, крім іншого, спричинена насамперед проживанням й перебуванням за кордоном, що створює йому перешкоди у відвідуванні дітей по місцю їх проживання, навчального закладу, сімейного лікаря, тощо.

Очевидно, що сімейні відносини мають «складний» характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини. У цій справі подібні ризики відсутні. Простої бездіяльності з боку батька недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав.

Навіть якщо припустити, що саме бездіяльність батька призвела до розриву зв`язків між ним та його двома доньками й сином, а не будь-яке ймовірне батьківське відчуження або психологічні маніпуляції над дітьми з боку їх матері, то ця обставина не є достатньою для позбавлення батька батьківських прав щодо його дітей, оскільки обґрунтування таких вимог не розкривають саме необхідності захисту дітей, в чому покликана така необхідність, на що вірно звернув увагу суд першої інстанції.

Можна дійти висновку, що за дев`ять років відсутності спілкування з батьком діти дійсно встановили міцні родинні зв`язки зі своєю матір`ю, вітчимом. Для дітей це є їх сім`я, і вони не пам`ятають батька. Однак у цих відносинах не було нічого, що могло б виправдати позбавлення їх можливості відновити зв`язок зі своїм біологічним батьком. З метою захисту найкращих інтересів дітей очевидно, що їм краще залишатися в сім`ї, з якою у них вже склався відповідний зв`язок. Втім цього недостатньо, щоб виправдати позбавлення батька будь-якого спілкування зі своїми дітьми і можливості такого спілкування в майбутньому.

Таким чином, позбавлення батька всіх батьківських прав не відповідатиме критерію пропорційності; хоча період, протягом якого батько не підтримував контакту дітьми тривав достатньо довго, особливо для дітей їх віку, цей фактор сам по собі не може виключати можливість відновлення зв`язків між дітьми і їх біологічним батьком. Фактична повага до сімейного життя вимагає, щоб майбутні відносини між батьком і дітьми визначалися з урахуванням усіх важливих факторів, а не просто спливом часу; діти мають право на врахування їхньої думки і на те, щоб бути заслуханими з питань, що торкаються їх інтересів. Зокрема, в силу того, як із спливом часу діти стають більш зрілими і здатними сформулювати свою думку, суди повинні належним чином враховувати їх погляди і почуття, а також їх право на повагу до їхнього особистого життя. Водночас, їх погляди необов`язково залишаються незмінними, і їх заперечення, яким слід надавати належного значення, необов`язково є достатніми для того, щоб превалювати над інтересами батьків, особливо щодо того, що стосується регулярного спілкування зі своєю дитиною. Вочевидь право дитини на висловлення своєї думки не потрібно тлумачити як фактичне надання дітям безумовного права вето без аналізу будь-яких інших факторів або без проведення оцінки для визначення їхніх найкращих інтересів; у цій справі надання батькові можливості відновити контакт зі своїми дітьми, з урахуванням встановлених обставин, не позначиться негативно на зв`язках дітей з їх існуючою сім`єю.

Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 04 квітня 2024 року у справі №553/449/20.

Що стосується доводів з приводу не надання матеріальної допомоги утримання дітей, то колегія суддів такі не приймає, оскільки вказана обставина в силу положень статті 164 СК України не є підставою для позбавлення особи батьківських прав, адже сама по собі не свідчить про ухилення відповідача від виконання обов`язків із виховання дітей.

Подібний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 01 листопада 2023 року у справі №522/9895/22.

За вказаного, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що позивач як матір дітей, не позбавлена можливості звернутися до суду із позовом до їх біологічного батька про стягнення аліментів на утримання дітей.

Крім іншого, матеріали справи не містять з`ясування причин невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків, як і доказів того, що стосовно відповідача представниками служби у справах дітей вживались заходи впливу з цього приводу до звернення ОСОБА_1 з вказаним позовом. Підстав для позбавлення батьківських прав орган опіки та піклування фактично не встановив, крім того, що відповідач проживає в іншій країні. Матеріали справи не містять негативних характеристик та доказів винної поведінки відповідача.

З урахуванням викладеного та враховуючи, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, з метою недопущення розриву сімейних зв`язків, з урахуванням якнайкращих інтересів дітей, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін та погоджується з висновком щодо попередження ОСОБА_2 про необхідність належного виконання батьківських обов`язків та збільшення зусиль для належного виховання та прийняття участі у житті своїх дітей ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору та їх відображення в оскарженому судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції, а наявні в матеріалах справи докази вказують на помилки у поведінці відповідача, неправильні кроки у вихованні дітей та недостатню участь батька у їх житті, однак не можуть слугувати підставою для позбавлення батьківських прав.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст.375 ЦПК України).

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_14 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 16 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Суддя-доповідач І.Н. Лисак

Судді: І.М. Литвинюк

І.Б. Перепелюк