Cправа №549/296/24
Провадження №2-др/549/1/25
11 лютого 2025 року Чорнухинський районний суд Полтавської області
у складі головуючої судді Глущенко Н.М.
за участю секретаря судового засідання Бойко В.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду селища Чорнухи розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Пікуліна Романа Миколайовича про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі,
10 вересня 2024 року від адвоката Пікуліна Р.М. подано до суду в інтересах ОСОБА_1 заяву про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну способу та розміру стягнення аліментів.
Ухвалою Чорнухинського районного суду Полтавської області від 11 вересня 2024 року заяву ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник адвокат Пікулін Роман Миколайович, про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну способу та розміру стягнення аліментів, залишено без розгляду.
Постановою Полтавського апеляційного суду від 16 грудня 2024 року апеляційна скарга адвоката Пікуліна Р.М. представника ОСОБА_1 задоволено. Ухвалу Чорнухинського районного суду Полтавської області від 11 вересня 2024 року скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.
В обґрунтування заяви про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу представник позивача зазначає, що 02 вересня 2024 року Чорнухинським районним судом Полтавської області ухвалено рішення по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну способу та розміру стягнення аліментів, яким позов задоволено, однак питання щодо відшкодування вартості судових витрат, понесених на професійну правничу допомогу не вирішувалось.
10.02.2025 від представника ОСОБА_2 адвоката Ступніка С.В. надійшло заперечення на клопотання про стягнення витрат на оплату професійної правничої допомоги. У запереченні вказано, що сторона відповідача не погоджується із заявленим розміром витрат на надання правничої допомоги, оскільки вказаний розмір є неспівмірним з обсягом наданої допомоги.
Критичний аналіз змісту розрахунку від 22.08.2024 та розрахунку від
01.01.2025 приводить до висновку, що сума витрат відповідача на професійну
правничу допомогу є явно завищеною.
За даним типом правовідносин законодавець відніс відповідні справи до малозначних (невисокої складності).
Власне, позовна заява являє собою один з найпростіших шаблонів,
враховуючи ще і ту обставину, що Державною виконавчою службою і без цієї заяви
стягнення здійснюється у передбаченому законодавством розмірі.
Майже кожна із позицій розрахунків містить завищені розцінки часові витрати та, відповідно, загальну суму.
Що стосується витрат, пов`язаних з апеляційним провадженням
процесуального характеру, що не стосуються розгляду по суті позову, такі витрати не
мають жодного відношення до дій відповідача та не можуть бути покладені на нього.
При цьому, подання відповіді на відзив у апеляційному провадженні взагалі не
передбачено процесуальними нормами.
Послуга з подання процесуальних документів через систему «Електронний суд» (за наявності необхідності сканування всього кількох аркушів, а то і взагалі без додатків) не потребує настільки багато часу, як це задекларовано в розрахунках.
За таких умов, зважаючи на відповідну практику судових інстанцій
щодо витрат на професійну правничу допомогу в подібних малозначних справах,
реально надані послуги за співмірними цінами в даній справі можуть
стосуватися виключно заяв по суті справи - складення та подання позовної
заяви, включаючи ознайомлення з матеріалами справи та консультацією
(загалом 2500,00 грн.) та складення і подання відповіді на відзив
В зв`язку з викладеним, особливо варто відзначити досить суперечливу
позицію та поведінку позивачки, яка, звертаючись з даною позовною заявою,
обґрунтованою необхідністю збільшити забезпечення дитини, при цьому витрачає
діями відповідача, фактично відбирає у котрогось із батьків кошти, які могли бути
спрямовані якраз в інтересах дитини, причому в розмірах, які явно (на порядок) є
завищеними та неспівмірними.
Відтак, позиція позивача та її представника щодо розміру судових
витрат заслуговує критичної оцінки.
На підставі, викладеного просить зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу.
В судове засідання представник позивача та позивач не з`явилися. Представник позивача просив розглянути справу без його участі.
Представник відповідача в судове засідання не з`явився, заяв та клопотань про відкладення судового розгляду на адресу суду не надходило.
Відповідно до ч. 4 ст. 270 ЦПК України, не прибуття в судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.
Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Дослідивши зміст, поданої до суду, заяви про ухвалення додаткового рішення, матеріали цивільної справи у їх сукупності, суд дійшов такого.
Як вбачається з матеріалів справи судом не ухвалено рішення у частині витрат, понесених на правничу допомогу.
Відповідно до ч.1, 2 ст.15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Згідно з п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
При цьому склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат (позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена в постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16).
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Згідно ч. 2, 3 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
В додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зроблено висновки, що «при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін».
У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Разом з цим, Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Також, діючим законодавством передбачено, що при визначенні розміру компенсації суду слід враховувати (а сторонам доводити) розумність витрат, тобто відповідність понесених стороною витрат складності, обсягу та характеру наданої адвокатом (іншим фахівцем) допомоги. На доведення обсягу наданої правової допомоги суду може бути надано як доказ докладний письмовий звіт адвоката у конкретній справі, адресований клієнту.
Згідно з позицією Верховного Суду, яка висвітлена у постанові КЦС ВС від 09.06.2020 по справі №466/9758/16-ц та від 15.04.2020 року по справі №199/3939/18-ц, аналізовані витрати сторони судового процесу мають бути документально підтверджені та доведені.
Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих доказів, суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору.
Окрім того, при визначенні розміру витрат на правничу допомогу на підставі поданих сторонами доказів, суд має виходити з критеріїв: їхньої реальності (тобто встановлення їхньої дійсності та необхідності); розумності їхнього розміру (виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін).
При цьому слід відзначити, що чинний ЦПК встановлює такі критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, необхідність, розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Із запровадженням з 15.12.2017 змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.
Відповідно до п.п. 1, 2, 4, 5, 6, 12 ч.3 ст.2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Зі змісту ст.ст. 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.
Судом установлено, що 29 червня 2024 року між адвокатом Пікуліним Р.М. та ОСОБА_1 укладено Договір про надання правової допомоги №29, відповідно до якого адвокат зобов`язується надати Клієнту правові послуги на умовах погодинної оплати, а Клієнт зобов`язується сплатити Адвокату гонорар та оплатити фактичні витрати, пов`язані з виконанням цього Договору не пізніше 30 днів з моменту підписання акту прийняття-передачі послуг за цим Договором.
Крім того, 20 вересня 2024 року між адвокатом Пікуліним Р.М. та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 29-1 до Договору про надання послуг № 29 від 29.06.2024 року.
Відповідно до п.2.10 Договору: «Клієнт зобов`язується оплатити адвокату правові послуги з розрахунку 100 доларів США за кожну годину витраченого адвокатом часу на виконання договору про надання правової допомоги №29 від 29.06.2024 року згідно відповідного затвердженого акту виконаних робіт. Відповідно до п.2.11 договору: «Сума, що підлягає сплаті за цим договором у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день підписання акту прийняття-передачі послуг за договором про надання правової допомоги №29 від 29.06.2024.
Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з врахуванням того, чи виник у заявника обов`язок зі сплати таких витрат та чи та чи була їх сума обґрунтованою і не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалено рішення, всі витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.
Оскільки при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини, то гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд, за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на правничу допомогу або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені нормами процесуального законодавства, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
Подібний правовий висновок викладено у додатковій постанові Верховного Суду від 19 січня 2023 року у справі № 345/136/18.
Вирішуючи питання про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, суд враховує обсяг наданих послуг з правничої допомоги, виконану представником позивача адвокатом Пікуліним Р.М. роботу з підготовки процесуальних документів під час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанції, а також конкретні обставини даної справи, її складність, незмінність правової позиції сторін у справі, відсутність необхідності вивчення адвокатом додаткових джерел права, законодавства, що регулює спір у справі, принцип співмірності судових витрат, обґрунтування заявником розміру цих витрат, критерій реальності адвокатських витрат, ту обставину, що відшкодуванню підлягають лише витрати, які мають розумний характер.
Спір у цій справі не належить до категорій справ значної складності, обсяг матеріалів справи не є значним, фактично сформована судова практика за спорами такої категорії, а тому для професійних досвідчених адвокатів така категорія справ не становить надмірної складності, не потребує допомоги помічників, значних витрат часу та не вимагає великого обсягу аналітичної й технічної роботи, тобто не займає багато часу на виготовлення документів та збору додатків до них.
Суд зауважує, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.
Суд враховує, що метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалене рішення, понесених збитків, але й спонукання сторони утримуватися від вчинення дій, що в подальшому спричиняють необхідність поновлення порушених прав та інтересів позивача. Водночас стягнення витрат на професійну правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу (див. постанову Верховного Суду від 30.01.2023 № 910/7032/17).
Враховуючи вищенаведене, клопотання представника відповідача Ступніка С.В. про зменшення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, суд доходить висновку про те, що заявлені витрати є неспівмірними зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг, витраченим ним часом на надання таких послуг, такі не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їх розміру, розмір гонорару, визначений позивачкою та її представником, є завищеним щодо відповідача, та їх стягнення, з врахуванням зазначеного позивачкою розміру, є для відповідача надмірним тягарем, що суперечить принципу розподілу таких витрат, а тому вважає, що розмір судових витрат на професійну правничу допомогу слід зменшити.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 133, 137, 261, 270 ЦПК України, суд,
Заяву про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну способу та розміру стягнення аліментів задовольнити частково.
Доповнити рішення Чорнухинського районного суду Полтавської області від 02.09.2024 року у справі №549/296/24 таким абзацом:
Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Полтавського апеляційного суду шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.М.Глущенко