КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 215/3343/24 Головуючий у суді І інстанції Анохін А.М.
Провадження № 22-ц/824/3172/2025 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 21 серпня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної служби України з питань праці про відшкодування моральної шкоди, завданої протиправною діяльністю відповідно до рішення адміністративного суду,

в с т а н о в и в:

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до Держави Україна в особі Державної служби України з питань праці про відшкодування моральної шкоди, завданої протиправною діяльністю відповідно до рішення адміністративного суду.

Ухвалою Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області 19 червня 2024 року позовну заяву передано за підсудністю до Шевченківського районного суду міста Києва.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 21 серпня 2024 року у відкритті провадження у справі відмовлено.

Постановляючи зазначену ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами виник публічно-правовий спір, пов`язаний зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, тому цей спір належить до юрисдикції адміністративних судів.

Не погоджуючись з даним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати з мотивів невідповідності висновків суду першої інстанції обставинам справи,неправильного застосування норм матеріального й порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, та направити його позов до суду за встановленою територіальною підсудністю.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що відмовляючи у відкритті провадження, суд не звернув уваги на положення статей 2, 4 19 ЦПК України, статей 1166, 1167, 1177 ЦК України та статей 21, 171 КАС України, невірно встановив правовий статус суб`єктів спірних правовідносин та предмет пред`явленого ним позову про відшкодування шкоди, а тому дійшов помилкового висновку, що ця справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

10 грудня 2024 року до апеляційного суду від Державної служби України з питань праці надійшов відзив на апеляційну скаргу, який залишений судом апеляційної інстанції без розгляду на підставі статей 126, 360 ЦПК України з огляду на те, що поданий з порушенням установленого судом в ухвалі про відкриття апеляційного провадження десятиденного строку на подання такого відзиву і без порушення клопотання про поновлення цього процесуального строку.

Учасники справи та/або їх представники в судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, позивач причини неявки до апеляційного суду не повідомив, відповідач надіслав клопотання про розгляд справи за відсутності його представника, а тому колегія суддів дійшла висновку, що неявка сторін відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

За змістом статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка є частиною національного законодавства, кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.

Суд вправі відмовити у відкритті провадження у справі лише з тих підстав, які передбачені законом. Такі підстави визначено у статті 186 ЦПК України.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Як вбачається з матеріалів справи, у травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Державної служби України з питань праці, в якому просив стягнути за рахунок коштів державного бюджету на його користь 1 211 200 грн в якості відшкодування завданої моральної шкоди за правопорушення Держави Україна в особі Державної служби України з питань праці, яке встановлене рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2024 року у справі № 215/5035/23.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що 28 березня 2023 року він подав Міністру праці та соціальної політики України заяву за вх. № С-1193-23а, яка була направлена Державній службі України з питань праці та не розглянута належним чином.

За захистом своїх прав він звернувся до суду та рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2024 року у справі № 215/5035/23 визнано протиправною відмову Державної служби України з питань праці у розгляді заяви ОСОБА_1 від 28 березня 2023 року за вх. № С-1193-23а, зобов`язано Державну службу України з питань праці розглянути заяву ОСОБА_1 від 28 березня 2023 року за вх. № С-1193-23а у порядку, визначеному Законом України «Про звернення громадян», та з урахуванням правової оцінки, наданої у судовому рішенні.

Позивач вказував, що протиправною діяльністю органу державної влади його моральному здоров`ю спричинено значної шкоди, розмір якої він оцінює в сумі 1 211 200 грн та яка підлягає відшкодуванню йому за рахунок коштів державного бюджету на підставі положень статей 55, 56 Конституції України, 16, 25 Закону України «Про звернення громадян», статей 11, 1166, 1167, 1173, 1177 ЦК України

Відповідно до статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

У статті 125 Конституції України передбачено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

У справі, яка переглядається, позивач пред`явив вимогу про відшкодування моральної шкоди, завданої протиправною поведінкою стосовно нього, що встановлено судовим рішенням, яке набрало законної сили.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

За змістом статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

За загальним правилом у порядку цивільного судочинства загальні суди вирішують справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, зокрема спори, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, те, що за своєю правовою природою вони виникають у приватноправових відносинах і містять наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Згідно із частиною п`ятою статті 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 квітня 2020 року у справі № 607/15692/19 (провадження № 14-39цс20) зазначила, що відшкодування моральної шкоди є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України). Проте таку вимогу справді не завжди можна розглядати за правилами цивільного судочинства. Так, вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства (частина п`ята статті 21 КАС України).

Такого ж висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постановах від 16 вересня 2020 року у справі № 459/84/19 (провадження № 61-16134св19) та від 06 жовтня 2021 року у справі № 459/3108/20 (провадження № 61-6082св21).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом до Держави Україна в особі Державної служби України з питань праці, просив стягнути за рахунок коштів державного бюджету 1 211 200 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої протиправною поведінкою у вигляді порушення прав позивача, визначених положеннями Закону України «Про звернення громадян», що встановлено рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2024 року у справі № 215/5035/23, яке набрало законної сили.

Зазначена позовна вимога про відшкодування моральної шкоди не пов`язана з вимогою вирішити публічно-правовий спір.

Отже, цей спір підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства, оскільки предметом спору є виключно відшкодування моральної шкоди, завданої протиправним рішенням суб`єкта владних повноважень, що встановлено іншим судовим рішенням, ухваленим у порядку адміністративного судочинства.

Позивач на власний розсуд використав свої процесуальні права щодо визначення виду судочинства, у порядку якого заявити вимогу про відшкодування моральної шкоди: або одночасно з позовом з приводу вирішення публічно-правового спору, або пред`явивши окремий позов про відшкодування моральної шкоди у порядку цивільного судочинства. Це належить до його власних повноважень та не підлягає обмеженню судом.

Крім того, зі змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 пред`явив вимогу про відшкодування моральної шкоди саме до Держави Україна, інтереси якої у спірних правовідносинах представляє Державна служба України з питань праці.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками та набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка самої держави у конкретних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у тих відносинах, у які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу (див. зокрема постанови від 14 грудня 2022 року у справі № 2-3887/2009 (пункт 55), від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (пункт 34), від 21 червня 2023 року у справі № 905/1907/21 (пункт 8.5), від 12 липня 2023 року у справі № 757/31372/18-ц (пункт 37)).

Відтак, неправильним є розмежовувати відповідальність держави як боржника у деліктних правовідносинах щодо відшкодування завданої нею шкоди та, зокрема, відповідальність органу державної влади, який представляє державу у спірних правовідносинах.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанціїдійшов безпідставновисновку про те, що розгляд позовної вимоги ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної служби України з питань праці про відшкодування за рахунок коштів державного бюджету моральної шкоди, завданої протиправною поведінкою стосовно нього, що встановлено судовим рішенням, яке набрало законної сили, підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства, оскільки не врахував, що позовна вимога не пов`язана з вимогою вирішити публічно-правовий спір, а тому підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції помилково відмовив у відкритті провадження у справі, в якій ОСОБА_1 пред`явив до Держави Україна в особі Державної служби України з питань праці позовні вимогивиключнопро відшкодування моральної шкоди з підстав того, що цей позов не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно із вимогами статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Судом першої інстанції в оскаржуваній ухвалі вирішувалось лише питання щодо належності цієї справи до його юрисдикції (предметної та суб`єктної) і не вирішувалось питання щодо підсудності (територіальної юрисдикції) спору, тому вимога позивача в апеляційній скарзі про направлення його позову для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю є безпідставною.

За таких обставин колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду вважає, що доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу, а висновок суду щодо відмови у відкритті провадження у цій справі є необґрунтованим та не відповідає нормам діючого законодавства, тому відповідно до статті 379 ЦПК України ухвала підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Оскільки справа передається для продовження розгляду до суду першої інстанції, то відсутні підстави для розподілу судових витрат у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції відповідно до положень статей 141, 382 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 379, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 21 серпня 2024 року скасувати, справу № 215/3343/24 направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 12 лютого 2024 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній