печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2025 року Печерський районний суд м. Києва

суддя Матійчук Г.О.

секретар судового засідання Музика В. П.

справа №757/18715/24-ц

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання кредитного договору припиненим, -

представник позивача - адвокат Дімітрієва В. В.

представник відповідача - адвокат Рожко С. М.

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2024 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просить визнати Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості від 30.11.2012 року, укладену між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») припиненою.

В обґрунтування позову зазначено, що 30.11.2012 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» було укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості.

Рішенням Шосткінського міськрайонного суду Сумської області від 20.12.2017 року, справа №589/768/17, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за Генеральною угодою про реструктуризацію заборгованості від 30.11.2012 року задоволено частково, стягнуто із ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» суму заборгованості за договором №б/н від 30 листопада 2012 року в розмірі 26 883, 56 грн та суму судового збору в розмірі 816, 00 грн. Повний текст судового рішення виготовлено 08.02.2018 року.

26.02.2018 року ОСОБА_1 здійснив добровільне погашення заборгованості за судовим рішенням від 08.02.2018 року у розмірі 27 688, 56 грн, перерахувавши кошти на рахунок ПАТ КБ «ПриватБанк».

16.03.2018 року ОСОБА_1 звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявою про добровільне виконання рішення Шосткінського міськрайонного суду Сумської області від 20.12.2017 року, справа №589/768/17, та погашення заборгованості за Генеральною угодою про реструктуризацію заборгованості від 30.11.2012 року, просив не направляти на виконання виконавчий лист у справі №589/768/17, а також видати довідку про повне закриття кредиту - Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості від 30.11.2012 року.

Листом від 09.08.2018 року №20.1.0.0.0/7-180713/1383 ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовив ОСОБА_1 у видачі довідки про повне закриття кредиту та повідомив про необхідність погашення заборгованості за процентами, які були нараховані після звернення ПАТ КБ «ПриватБанк» до суду із позовом про стягнення заборгованості.

06.03.2020 року за заявою стягувача АТ КБ «ПриватБанк» про примусове виконання старшим державним виконавцем Шосткинського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Півнісно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Білевич Н. С. відкрито виконавче провадження ВП НОМЕР_2 із примусового виконання виконавчого листа №589/768/17, виданого 24.02.2020 року Шосткінським міськрайонним судом Сумської області, про стягнення із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» суму заборгованості за договором №б/н від 30 листопада 2012 року в розмірі 26 883, 56 грн та суму судового збору в розмірі 816, 00 грн, а всього 27 699, 56 грн.

12.06.2020 року старшим державним виконавцем Шосткинського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Півнісно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Білевич Н. С. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП НОМЕР_2 у зв`язку із сплатою 26.02.2018 року боржником ОСОБА_1 в повному обсязі боргу у розмірі 27 699, 56 грн, згідно квитанції від 26.02.2018 року.

Вказує, що на сайті ТОВ «Українське бюро кредитних історій» отримав інформацію про наявність у нього заборгованості перед АТ КБ «ПриватБанк» за Генеральною угодою від 30.11.2012 року.

Оскільки дана інформація не відповідає дійсності звернувся до ТОВ «Українське бюро кредитних історій» із заявою про внесення змін у кредитну історію в частині наявності заборгованості за Генеральною угодою від 30.11.2012 року, однак ТОВ «Українське бюро кредитних історій» йому було відмолено з підстав того, що зазначена інформація надана кредитором АТ КБ «ПриватБанк», яке несе відповідальність за її достовірність.

Також зазначає, що 04.01.2024 року він звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» із претензією про визнання договору припиненим, у якій просив змінити статус договору та Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості від 30.11.2012 року з «відкритий» на «припинена», оскільки ним було повність погашено заборгованість.

Вважає, що оскільки АТ КБ «ПриватБанк» проігноровано вказану претензію, незважаючи на повне погашення позивачем заборгованості, а наявність вказаної інформації та дії позивача щодо продовження нарахування відсотків за договором від 30.11.2012 року порушують права позивача, існує необхідність у визнанні договору припиненим, що стало підставою для звернення до суду із вказаним позовом.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 26.04.2024 року відкрито провадження у справі та вирішено провести розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Запропоновано відповідачу не пізніше п`ятнадцятиденного строку подати заяву із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, роз`яснено відповідачу, що він має право не пізніше п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження, копії позовної заяви та додатків до неї, до початку розгляду справи по суті надіслати відзив на позовну заяву (а. с. 29).

Копію ухвали про відкриття провадження направлено на адресу сторін, крім того відповідачу направлено копію позовної заяви з додатками. Також вказану ухвалу направлено на відомі адреси електронної пошти сторін та до електронного кабінету учасника справи (а. с. 30).

На адресу суду повернувся лист з копією ухвали про відкриття провадження, направлений на адресу позивача, з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а. с. 37).

Відповідно до рекомендованого повідомлення, направленого на адресу відповідача, останній отримав копію ухвали про відкриття провадження та копію позовної заяви з додатками - 23.05.2024 року (а. с. 37), на електронну пошту та до електронного кабінету учасника справи ухвалу доставлено - 30.04.2024 року (а. с. 31).

Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.

Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи (ч. 6 ст. 128 ЦПК України).

За ч. 7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань; фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

Таким чином, сторони вважаються належно повідомленими про розгляд даної справи.

20.06.2024 року від відповідача надійшов відзив на позов, у якому просить відмовити у задоволенні позову з підстав, зазначених у ньому. Зокрема, у відзиві зазначено, що AT КБ «ПриватБанк» скористався правом повернення кредитних коштів, звернувшись 02.03.2017 року до суду з вимогою щодо стягнення з ОСОБА_1 всієї суми заборгованості за Генеральною угодою, зокрема, процентів, нарахованих станом на 08.12.2016 року. При цьому право на нарахування процентів за користування кредитом припинилося саме з дати пред`явлення позову до суду (02.03.2017), а не з дати станом на яку був здійснений розрахунок. За період з 09.12.2016 року по 02.03.2017 року розмір нарахованих процентів становить 570, 01 грн, які не сплачені позичальником та не були предметом спору у справі №589/768/17. Банком був проведений перерахунок заборгованості за Генеральною угодою згідно рішення суду, після здійснення якого заборгованість, яка обліковується по рахунку, відкритому на ім`я ОСОБА_1 за Генеральною угодою, склала 570, 01 грн, що підтверджується відповідною випискою. Враховуючи вищевикладене, виконання ОСОБА_1 рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 20.12.2017 року, справа №589/768/17, не свідчить про повне виконання зобов`язань за Генеральною угодою про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карток від 30.11.2012 року. А, отже, вимога про визнання припиненим зобов`язання за Генеральною угодою не може бути задоволена. Також вважає, що позивач обрав неналежний спосіб захисту, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову (а. с. 39-63).

Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов такого висновку.

За частиною 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України).

За частиною 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За загальним правилом статтею 15 та 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених ч. 2 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусове виконання обов?язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Судом встановлено, що 30.12.2012 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» було укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості.

Рішенням Шосткінського міськрайонного суду Сумської області від 20.12.2017 року, справа №589/768/17, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за Генеральною угодою про реструктуризацію заборгованості від 30.11.2012 року задоволено частково, стягнуто із ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» суму заборгованості за договором №б/н від 30 листопада 2012 року в розмірі 26 883, 56 грн та суму судового збору в розмірі 816, 00 грн. Повний текст судового рішення виготовлено 08.02.2018 року (а. с. 12-13).

26.02.2018 року ОСОБА_1 здійснив добровільне погашення заборгованості за судовим рішенням від 08.02.2018 року у розмірі 27 688, 56 грн, перерахувавши кошти на рахунок ПАТ КБ «ПриватБанк» (а. с. 9).

16.03.2018 року ОСОБА_1 звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявою про добровільне виконання рішення Шосткінського міськрайонного суду Сумської області від 20.12.2017 року, справа №589/768/17, та погашення заборгованості за Генеральною угодою про реструктуризацію заборгованості від 30.11.2012 року, просив не направляти на виконання виконавчий лист у справі №589/768/17, а також видати довідку про повне закриття кредиту - Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості від 30.11.2012 року (а. с. 14).

Листом від 09.08.2018 року №20.1.0.0.0/7-180713/1383 ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовив ОСОБА_1 у видачі довідки про повне закриття кредиту та повідомив про необхідність погашення заборгованості за процентами, які були нараховані після звернення ПАТ КБ «ПриватБанк» до суду із позовом про стягнення заборгованості (а. с. 15).

06.03.2020 року за заявою стягувача АТ КБ «ПриватБанк» про примусове виконання старшим державним виконавцем Шосткинського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Півнісно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Білевич Н. С. відкрито виконавче провадження ВП НОМЕР_2 із примусового виконання виконавчого листа №589/768/17, виданого 24.02.2020 року Шосткінським міськрайонним судом Сумської області, про стягнення із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» суму заборгованості за договором №б/н від 30 листопада 2012 року в розмірі 26 883, 56 грн та суму судового збору в розмірі 816, 00 грн, а всього 27 699, 56 грн (а. с. 10).

12.06.2020 року старшим державним виконавцем Шосткинського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Півнісно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Білевич Н. С. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП НОМЕР_2 у зв`язку із сплатою 26.02.2018 року боржником ОСОБА_1 в повному обсязі боргу у розмірі 27 699, 56 грн, згідно квитанції від 26.02.2018 року (а. с. 11).

Відповідно до відомостей із сайту ТОВ «Українське бюро кредитних історій» станом на 22.04.2024 року у ОСОБА_1 наявна заборгованість перед АТ КБ «ПриватБанк» за Генеральною угодою від 30.11.2012 року у розмірі 570, 01 грн (а. с. 18-26).

04.01.2024 року ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» із претензією про визнання договору припиненим, у якій просив змінити статус договору та Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості від 30.11.2012 року з «відкритий» на «припинена», оскільки ним було повність погашено заборгованість (а. с. 16-17).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За частиною 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Принцип повернення, строковості та платності означає, що кредит має бути поверненим позичальником банку у визначений у кредитному договорі строк з відповідною сплатою за його користування.

Частиною 1 ст. 1056-1 ЦК України передбачено, що розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до статей 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Згідно з ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), встановлено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси кредитодавця забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Аналогічні висновки містяться і у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18).

Таким чином, після звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінюється порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору у повному обсязі. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів та неустойки.

Аналогічний висновок зазначений Верховним Судом у постановах від 22 травня 2019 року у справі № 761/22801/15-ц (провадження № 61-32260св18), від 12 лютого 2020 року у справі № 278/3152/15-ц (провадження № 1495св19).

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено ч. 2 ст. 77 ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Таким чином, доказуванням є процесуальна і розумова діяльність суб`єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів; докази і доказування виступають процесуальними засобами пізнання в цивільному судочинстві.

Процес доказування (на достовірність знань про предмет) відбувається у межах передбачених процесуальних форм і структурно складається з декількох елементів або стадій, які взаємопов`язані й взаємообумовлені. Виділяються такі елементи: твердження про факти; визначення заінтересованих осіб щодо доказів; подання доказів; витребування доказів судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі; дослідження доказів; оцінка доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд наголошує, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує.

Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Верховний Суд звертається до власних висновків у Постанові від 02.10.2018 року у справі № 910/18036/17.

Так, в обгрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що з моменту звернення АТ КБ «ПриватБанк» з позовом про стягнення заборгованості за Генеральною угодою про реструктуризацію від 30.11.2012 року у відповідача припинилося право нараховувати передбачені договором проценти за кредитом, а беручи до уваги постанову державного виконавця Шосткінського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Північно-Східного регіонального управління Міністерства юстиції Білевич Н.С. від 12.06.2020 року, позивач виконав зобов?язання в повному обсязі, а відтак зобов`язання за Генеральною угодою припинилось на підставі статті 599 ЦК України.

Вказане підтверджується наданими позивачем доказами, та суд вважає зазначене доведеним.

Разом з тим, відповідач не заперечує повне виконання позивачем рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 20.12.2017 року, справа №589/768/17.

Щодо доводів відповідача, що право на нарахування процентів за користування кредитом, припинилося саме з дати пред`явлення позову до суду (02.03.2017), а не з дати станом на яку був здійснений розрахунок, який був долучений до справи №589/768/17. За період з 09.12.2016 року по 02.03.2017 року розмір нарахованих процентів становить 570, 01 грн, які не сплачені позичальником та не були предметом спору у справі №589/768/17, а отже виконання ОСОБА_1 рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 20.12.2017 року, справа №589/768/17, не свідчить про повне виконання зобов`язань за Генеральною угодою про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карток від 30.11.2012 року, не суд не бере до уваги, оскільки останні не підтверджені жодними належними та допустимими доказами.

А із змісту рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 20.12.2017 року, справа №589/768/17, вбачаться, що період за який стягується заборгованість за відсотками по кредиту, згідно із наданого АТ КБ «ПриватБанк» розрахунку, із 20.04.2014 року по 20.02.2017 року, а отже доводи відповідача, що судом було стягнуто відсотки за період до 09.12.2016 року є хибними, та свідчать про неправомірне нарахування позивачу відсотків після звернення до суду із позовом та за період, який було враховано у рішенні суду.

Позивач довів належними та допустимими доказами виконання своїх кредитних зобов`язань в повному обсязі.

Відповідач не надав доказів наявності невиконаних зобов`язань, що випливають Генеральної угодипро реструктуризацію від 30.11.2012 року та не спростував тієї обставини, що боржником було виконане в повному обсязі зобов`язання за даним договором.

Таким чином, оскільки ОСОБА_1 належним чином виконав свої зобов`язання за кредитним договором, то таке зобов`язання перед АТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором припинилось на підставі статті 599 ЦК України.

Щодо способу захисту порушеного права, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 320/8618/15-ц зробив такий правовий висновок: «Кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Тому, виходячи із загальних засад цивільного законодавства, у разі невизнання кредитором права боржника на припинення зобов`язання повністю або частково таке право підлягає захисту судом за позовом боржника шляхом припинення правовідношення повністю або частково на підставі пункту 7 частини 2 статті 16 ЦК України. Критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язується з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта. Тлумачення статей 14, 16 ЦК України дозволяє зробити висновок, що не є ефективним способом захисту визнання неправомірними дії в частині не зарахування сплати, зобов`язання зарахувати перераховані щомісячні платежі, скасування та списання безнадійної заборгованості, зобов`язання скасувати суму пені, заборона здійснювати подальше нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитним договором, зобов`язання вчинити дії із скасування нарахування відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій, зобов`язання скасувати незаконно нараховані штрафні санкції за несвоєчасну здійснену оплату, оскільки не передбачають відповідного обов`язку іншого суб`єкта цивільного правовідношення та не забезпечують відновлення прав особи, що заявляє такі вимоги.»

Також Верховний Суд у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 320/8618/15-ц зазначив, що Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, відповідно до викладеної у позові вимоги, який не суперечить закону.

У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (стаття 3 ЦПК України).

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. (статті 11, 15 ЦК України).

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Згідно з статтею 16 ЦК України захист цивільних прав та інтересів здійснюється у встановленому порядку судом, зокрема, шляхом припинення правовідношення.

Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковими для неї.

Аналіз ч. 2 ст. 14 ЦК України свідчить, що критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язується з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта.

Згідно з ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (частини 1, 3 статті 12 ЦПК України). Тобто при зверненні з позовом про визнання припиненим зобов`язання на позивача покладений тягар доведення обставин повного припинення зобов`язань за кредитним договором у зв`язку з їх виконанням. Натомість відповідач повинен довести саме свої заперечення проти доводів позивача.

Позивач довів належними та допустимими доказами виконання свого кредитного зобов`язань, проведеного належним чином.

Відповідач не надав доказів наявності невиконаних зобов`язань, та не спростував тієї обставини, що виконання боржником зобов`язання було прийняте банком як належне.

Крім того, Верховний Суд за подібних обставин 21 жовтня 2020 року прийняв постанову у справі № 761/34980/18, якою визнав таким, що припинив свою дію у зв`язку з виконання основного зобов`язання, кредитний договір.

За таких обставин, безпідставними є доводи відповідача щодо неналежного засобу захисту, обраного позивачем.

При цьому, суд зазначає, що відповідач, який був обізнаний про добровільне погашення 26.02.2018 року позивачем заборгованості, вчиняв дії щодо повторного її стягнення через два роки у примусового порядку, звернувшись до державного виконавця, чим порушив права позивача.

Верховний Суд зазначає, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності повторного звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі №910/3009/18 (провадження № 12-204гс19), пункті 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі №925/642/19 (провадження № 12-52гс20).

Таким чином суд також приходить до висновку про задоволення позову та визнання припиненою Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості від 30.11.2012 року, укладеної між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк», оскільки вказане забезпечить відновлення порушеного права позивача.

Розподіл судових витрат між сторонами, регулюється ст. 141 ЦПК України. Зокрема: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку із задоволенням позову із відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 211, 20 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 11, 14, 15, 16, 207, 509, 526, 530, 598, 599, 610, 612, 626, 628, 1054, 1055, 1056-1 ЦК України, ст. ст. 2, 3, 4, 12, 13, 15, 76-82, 89, 95, 141, 174, 258-259, 263-265, 268, 274-279, 352-355, 15.5) Перехідних положень ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання кредитного договору припиненим - задовольнити.

Визнати припиненою Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості від 30.11.2012 року, укладену між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк».

Стягнути із Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 211, 20 грн.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду або через Печерський районний суд м. Києва, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності ЦПК України в редакції від 15 грудня 2017 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи на офіційному вебпорталі судової влади України за вебадресою: http://court.gov.ua/fair/sud2606.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», адреса: вул. Грушевського, 1-Д, м. Київ, 01001, .

Суддя Г.О.Матійчук