ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2020/25 Справа № 237/3386/24 Суддя у 1-й інстанції - Ліпчанський С. М. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2025 року м.Кривий Ріг

Справа № 237/3386/24

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.

секретар судового засідання - Лідовська А.А.

сторони:

позивачка ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, у спрощеному позовному провадженні, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 на рішення Мар`їнського районного суду Донецької області від 14 жовтня 2024 року, яке ухвалено суддею Ліпчанським С. М. та повне судове рішення складено 14 жовтня 2024 року, -

В С Т А Н О В И В :

У серрпні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів.

Позовна заява мотивована тим, що 16.07.2005 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб у Виконавчому комітеті Курахівської міської ради Мар`їнського району Донецької області (Свідоцтво про шлюб Серії НОМЕР_1 , від 21.10.2023 року).

Подружжя має спільну дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження Серії НОМЕР_2 від 22.05.2006 року.

Позивачка наразі перебуває за кордоном спільно з сином ОСОБА_3 в Республіці Польща, що підтверджується копіями закордонних паспортів матері та дитини.

Позивачка стверджує, що спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обов`язки з ведення спільного господарства. Подальше збереження шлюбу не можливе. Фактично шлюбні стосунки припинено. На теперішній час між позивачкою та відповідачем втрачене почуття любові і поваги один до одного. Приймаючи до уваги, що сім`я вже не існує, продовження подружнього життя неможливе та недоцільне, оскільки суперечитиме особистим інтересам позивача та відповідача. Із врахуванням вищезазначеного, позивачка наполягає на розірванні шлюбу в судовому порядку.

Щодо аліментів зазначає, що дитині повинен бути забезпечений належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Такий належний рівень у будь-якому разі не повинен бути меншим, ніж прожитковий мінімум. Оскільки для забезпечення належного рівня життя дитини потрібна фінансова участь обох батьків, а відповідач, який є здоровим, працездатним та таким, що отримує постійний дохід, зможе сплачувати аліменти у твердій грошовій сумі на рівні 3 (трьох) тисяч гривень. Таким чином, при сплаті відповідачем аліментів у зазначеному вище розмірі забезпечується рівність обох батьків при несенні обов`язку утримання дитини.

Рішенням Мар`їнського районного суду Донецької області від 14 жовтня 2024 року позовні вимоги задоволено.

Розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який був укладений 16.05.2005 року та зареєстрований у Виконавчому комітеті Курахівської міської ради Мар`їнського району Донецької області (Свідоцтво про шлюб Серії НОМЕР_1 , від 21.10.2023 року).

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , аліменти на утримання повнолітньої дитини, що продовжує навчання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в твердій грошовій сумі, а саме в розмірі 3000,00 гривень, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з моменту звернення до суду з позовною заявою і до досягнення повноліття з врахуванням індексу інфляції на час їх виплати.

Допущено негайне виконання рішення суду про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти за судовий збір у розмірі 968,96 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на послуги адвоката за надання правової допомоги у розмірі 4000,00 гривень.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду в частині вирішення позовних вимог про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не було враховано доказів, наданих стороною відповідача до суду, щодо відсутності у нього фінансової можливості надавати матеріальну допомогу на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання. Зокрема, судом не було враховано, що відповідач ОСОБА_2 є інвалідом ІІІ групи та внутрішньо переміщеною особою. Він працевлаштований у ФОП ОСОБА_4 , однак з 24 лютого 2022 року йому заробітна плата не нараховується та не виплачується. Єдиними доходами відповідача є допомога внутрішньо переміщеним особам та пенсія по інвалідності, щомісячно 2 361,00 грн. Також, мати відповідача ОСОБА_5 , яка теж є внутрішньо переміщеною особою, потребує тривалого вартісного лікування та визнана інвалідом, за якою відповідач здійснює догляд.

Не погоджується відповідач й з висновком суду першої інстанції в частині стягнення з нього на користь позивачки витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4 000,00 грн., оскільки ці витрати не обгрунтовано та він не може за своїм фінансовим станом сплатити таку суму.

Також, просить суд апеляційної інстанції стягнути з позивачки на його користь судові витрати, понесені на професійну правничу допомогу при поданні апеляційної скарги, у розмірі 3 000,00 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, позивачка ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє ОСОБА_6 , зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Рішення суду першої інстанції не оскаржено в частині задоволення позовних вимог про розірвання шлюбу, у зв`язку з чим, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, рішення суду в цій частині в апеляційному порядку не переглядається.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.10.2018 у справі № 186/1743/15-ц, згідно якої, у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Таким чином, колегією суддів переглядається рішення суду першої інстанції виключно в частині вирішення позовних вимог щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання повнолітньої дитини, що продовжує навчання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в твердій грошовій сумі, а саме в розмірі 3000,00 гривень, а також розподілу судових витрат, понесених позивачкою на професійну правничу допомогу.

Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду, в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, що (у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.

У постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 суд дійшов висновку про те, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд апеляційної інстанції вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Колегія суддів не вбачає підстав для визнання обов`язкової явки сторін по справі в судове засідання, оскільки наявні у справі матеріали є достатніми для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи.

Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрували шлюб 16 липня 2005 року, про що зроблено відповідний актовий запис за № 53, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 . Прізвище після державної реєстрації шлюбу: чоловіка ОСОБА_7 , дружини ОСОБА_8 .

Копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 підтверджується, що сторони по справі є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягуючи з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання повнолітньої дитини, що продовжує навчання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в твердій грошовій сумі, а саме в розмірі 3000,00 гривень, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з моменту звернення до суду з позовною заявою і до досягнення повноліття з врахуванням індексу інфляції на час їх виплати, суд першої інстанції виходив з того, що для забезпечення належного рівня життя спільної повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, потрібна фінансова участь обох батьків, а відповідач, який є здоровим, працездатним та таким, що отримує постійний дохід, зможе сплачувати аліменти у твердій грошовій сумі на рівні 3000,00 гривень.

Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 53 Конституції України кожен має право на освіту. Повна загальна середня освіта є обов`язковою. Держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах; розвиток дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійно-технічної, вищої і післядипломної освіти, різних форм навчання; надання державних стипендій та пільг учням і студентам. Громадяни мають право безоплатно здобути вищу освіту в державних і комунальних навчальних закладах на конкурсній основі.

Право особи на освіту може реалізовуватися шляхом її здобуття на різних рівнях освіти, у різних формах і різних видів, у тому числі шляхом здобуття дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійної (професійно-технічної), фахової передвищої, вищої освіти та освіти дорослих (частина третя статті 3 Закону України «Про освіту»).

Батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати (стаття 198 СК України).

Частиною 4 ст. 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постанові від 23.01.2019 (справа № 346/103/17) вказав наступне.

Статтею 199 СК України передбачений обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу; право на утримання припиняється у разі припинення навчання; право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років. На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах на дитину (стаття 185 СК України), правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). При визначенні розміру аліментів необхідно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами. Таким чином, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18 років, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років.

Отже, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18 років, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Згідно зі статтею 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 31) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 32) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Європейський суд з прав людини зауважив, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року)

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Судом встановлено, що спільний син сторін - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , навчається на даний момент вже на другому курсі першого (бакалаврського) рівня вищої освіти денної форми навчання факультету Інформаційних технологій та дизайну. Спеціальності 122 Комп`ютерні науки групи 1КН форма фінансування бюджет Херсонського національного технічного університету, рівень акредитації - ІV. Період навчання з дати зарахування 10.08.2023 до 30.06.2027 року, що підтверджується довідкою № 71 від 17.11.2023 року.

Отже, повнолітній ОСОБА_9 продовжує навчатися та у зв`язку з цим потребує матеріальної допомоги.

Разом з тим, як уже зазначалося вище, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18 років, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Тобто, наявність у відповідача можливості надавати матеріальну допомогу на утримання повнолітньої дитини є обов`язковою умовою для покладення на нього обов`язку зі сплати аліментів.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджено довідкою Управління праці та соціального захисту населення Хмельницької міської ради від 14 серпня 2023 року №6825- (а.с. 88), з 01 лютого 2022 року визнаний людиною з інвалідністю ІІІ групи безстроково та може виконувати лише легкі види праці (а.с. 89).

Згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерело/суми нарахованих доходів, станом на 05 листопада 2024 року, ОСОБА_2 доходів за основним місцем роботи не отримує, щомісячний дохід останнього складається із виплат Управління праці та соціального захисту населення Хмельницької міської ради у розмірі 3 000,00 грн (а.с. 99-100) та пенсії у розмірі 2 361,00 грн (а.с. 144).

Доказів щодо наявності у ОСОБА_2 інших джерел доходів суду не надано.

Крім того, разом з відповідачем ОСОБА_2 проживає його мати - ОСОБА_10 (а.с. 88, 98), яка є інвалідом ІІ групи за загальним захворюванням (а.с. 97) та, за станом здоров?я (онкологічне захворювання), потребує постійного тривалого вартісного лікування (а.с. 96).

За таких обставин, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що відповідач ОСОБА_2 не має можливості надавати матеріальну допомогу на утримання повнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який продовжує навчання.

Враховуючи вищевикладене, рішення суду першої інстанції, в оскаржуваній частині, не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що відповідно п.4 ч.1 ст. 376 ЦПК України є підставою для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду з ухваленням нового рішення по справі про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Положеннями ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1)на професійну правничу допомогу; 2)пов`язані із залученням свідків,спеціалістів,перекладачів,експертів та проведенням експертизи; 3)пов`язані з витребуванням доказів,проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням,забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно зі ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Відповідно до ст.137 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача, у разі задоволення позову на відповідача, у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно задоволених вимог.

Відповідно до п.8 ч.2 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу позивачкою ОСОБА_1 надано копія ордеру, договір про надання правової допомоги та оригінали квитанцій про сплату витрат за правничу допомогу у загальному розмірі 4 000,00 грн. (а.с. 26-39).

Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).

Відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони.

Враховуючи викладене, колегія суддів змінює розмір судових витрат на послуги адвоката за надання правової допомоги, які стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , з 4000,00 гривень до 2 000,00 грн., тобто пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Крім того, колегія суддів стягує з позивачки ОСОБА_1 на користь відповідача ОСОБА_2 судові витрати, понесені останнім на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000,00 грн, що підтверджено Договором про надання правничої допомоги від 23 серпня 2024 року та квитанцією від 23 серпня 2024 року (а.с. 101 103).

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч. 7 ст. 141 ЦПК України, якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Позивачка звільнена від сплати судового збору на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а тому судові витрати, понесені відповідачем ОСОБА_2 на сплату судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1 454,44 грн. підлягають компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, п.4 ч.1 ст. 376, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Мар`їнського районного суду Донецької області від 14 жовтня 2024 рокув частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів - відмовити.

Рішення Мар`їнського районного суду Донецької області від 14 жовтня 2024 року в частині розміру судових витрат на послуги адвоката за надання правової допомоги, які стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , змінити, зменшивши цей розмірі з 4000,00 гривень до 2 000 (двох тисяч) гривень 00 (нуль) копійок.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, понесені останнім на професійну правничу допомогу, у розмірі 3 000 (три тисячі) гривень 00 (нуль) копійок.

Судові витрати, понесені відповідачем ОСОБА_2 на сплату судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1 454 (одна тисяча чотириста п?ятдесят чотири) гривні 44 (сорок чотири) копійки, компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 18 лютого 2025 року.

Головуючий:

Судді: