Справа № 643/6239/24
Провадження № 2/643/446/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.02.2025 Московський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді Задорожної А.М.,

за участю секретаря судових засідань Тугайбей В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , в якій просить визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя, а також визнати право власності на частину квартири АДРЕСА_1 у порядку поділу майна подружжя.

В обґрунтування позовної заяви позивач зазначив, що 17.03.2001 він уклав шлюб із відповідачкою, зареєстрований у Московському відділі РАГС м. Харкова. У вказаному шлюбі у сторін народилися діти ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які разом із батьками були зареєстровані та проживали за адресою: АДРЕСА_2 . Через воєнну агресію та небезпечне знаходження у м. Харкові, дружина разом з дітьми поїхала до м. Києва. У березні 2023 року через додаток «ДІЯ» він випадково дізнався, що його було знято з реєстрації, оскільки він не є більше членом сім`ї власника квартири. 01.04.2024 він отримав заочне рішення Московського районного суду м. Харкова, яким їх шлюб із відповідачкою розірвано ще 29.10.2014. Про існування вказаного рішення йому відомо не було. За час шлюбу ними за спільні кошти 23.05.2007 було придбано квартиру за адресою АДРЕСА_3 . Для придбання та подальшого ремонту вказаної квартири, ним було продано належну йому квартиру АДРЕСА_4 . Оскільки вказане майно придбано у період шлюбу, воно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тому його слід поділити шляхом визнання права власності за ним та відповідачкою в рівних долях по частині. Відповідно до довідки незалежного експерта оцінювача вартість спільного майна складає 990 000, 00 грн.

Ухвалою суду від 18.06.2024 прийнято до розгляду позовну заяву та розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження.

Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У судовому засіданні представник позивача адвокат Хайнацька Г.М. позовні вимоги підтримала, просила задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

У судовому засіданні відповідачка ОСОБА_2 проти задоволення позову заперечувала, просила у його задоволенні відмовити. Вказала, що відповідачу було відомо про розірвання шлюбу у 2014 році. Після розірвання шлюбу між ними була усна домовленість про те, що вона не звертається до суду із позовними вимогами про стягнення аліментів на утримання дітей, а він не претендує на квартиру.

Представник відповідачки адвокат Мирось С.В. у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував. Вважає, що у вказаних спірних правовідносинах необхідно застосувати строки давності, у зв`язку з чим, вказані позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки шлюб між сторонами було розірвано ще у 2014 році. У рішенні суду про розірвання шлюбу вказано, що сторони разом не проживають, а також те, що відповідач ОСОБА_1 належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, що спростовує посилання позивача та його представника на те, що йому був невідомий факт розірвання шлюбу та наявності рішення суду про це. Окрім цього, звернув увагу суду, на те, що ОСОБА_1 не звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення. Також зазначив, що позивач ОСОБА_1 на власний розсуд розпорядився автомобілями, які були придбані в період шлюбу з ОСОБА_2 та остання цьому не заперечувала, оскільки між ними була усна домовленість про те, що він не претендуватиме на вказану квартиру.

Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо, шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд приходить до наступного.

Так, судом встановлено, що заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова 29.10.2024 шлюб між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Московського районного управління юстиції в м. Харкові, 17.03.2001, актовий запис №272 розірвано (а.с.17).

Згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 19.04.2023 за адресою: АДРЕСА_2 станом на 19.04.2023 зареєстровані наступні особи: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.9).

Згідно витягу з реєстру територіальної громади, сформованого 26.03.2024, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , знятий з реєстрації 14.06.2023 за адресою АДРЕСА_2 (а.с.13).

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, сформованої 22.04.2024, на праві власності ОСОБА_2 належить трикімнатна квартира, загальною площею 61, 3 кв.м., житловою площею 45, 1 кв.м., розташована за адресою АДРЕСА_2 , на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Парфенковою І.В. 23.05.2007 за реєстровим №1163 (а.с. 14-16).

З інформаційного листа Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради №7202/04-12/24 від 11.07.2024, на виконання ухвали суду від 18.06.2024, вбачається, що згідно з наявними архівними матеріалами інвентаризаційної справи реєстрація права приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , станом на 31.12.2012 проведена Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 23.05.2007 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Парфенковою І.В., р.№1163. Реєстрацію права власності проведено 25.05.2007 в Реєстрі прав власності на нерухоме майно під реєстраційним номером №18244044 (а.с. 49-51).

Згідно договору купівлі-продажу квартири 23.05.2007 ОСОБА_2 прийняла трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 45, 1 кв.м., загальною площею 61, 3 кв.м. Договір посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Парфенковою І.В., зареєстровано в реєстрі за №1163 (а.с.52).

Згідно копії довідки про найбільш вірогідну ціну нерухомого майна, складену суб`єктом оціночної діяльності ФО-П ОСОБА_5 , вартість трикімнатної квартири, загальною площею 61, 3 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , станом на 21.05.2024 становить 990 000, 00 грн (а.с.21-22).

Судом у судовому засіданні допитана у якості свідка ОСОБА_4 , яка пояснила, що вона є донькою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Оговорювати будь-кого з батьків наміру не має, має з ними добрі відносини. Підтвердила те, що батькові було відомо про розірвання шлюбу, вони почали часто сваритися та мешкати в різних кімнатах у квартирі, а в холодильнику батько мав свою поличку і разом вони не харчувалися. Батько постійно не проживав у квартирі, кожного місяця приблизно на два тижні він від`їздив, пояснюючи, що їде по роботі. Також, їй відомо, що він міг жити у свого рідного брата або у її хрещеного батька. До 2018 року свідок проживала разом із мамою в квартирі батьків, у 2018 році вступила до ВИШу у м. Києві, переїхала туди, де і мешкає по теперішній час. У 2022 році на початку війни мама з братом також переїхала до м. Києва.

Вирішуючи по суті даний спір, суд виходить з того, що основними засадами (принципами) цивільного законодавства, зокрема є: верховенство права, змагальність сторін, диспозитивність, розумність строків розгляду справи судом та неприпустимість зловживання процесуальними правами (ч.3 ст.2 ЦПК України).

Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Такий правовий висновок викладений і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

На противагу цьому слід зазначити, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст.60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Як вбачається із змісту правової позицій викладеної у постанові Верховного Суду від 24.01.2020 у справі №61-36178св18, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 16.12.2015 у справі №6-2641цс15, норми Сімейного кодексу України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:

1) час набуття майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

При цьому, суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставіст.60 СК України.

У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки.

У справі, що розглядається, встановлено, що спірне майно, а саме квартира, була придбана за час шлюбу сторін. Враховуючи, що жодна зі сторін не спростовувала презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу, суд вважає обґрунтованими доводи позовної заяви про те, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя, незважаючи на те, що титульним власником відповідно до правовстановлюючих документів визначений відповідач ОСОБА_2 .

Згідно ч.2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.1 ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

У відповідності до ч.ч.1, 2 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

У відповідності до абзацу 1 п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. №11, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Зі змісту п.п. 23, 24 вищезазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України, вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Також п.30 цієї ж Постанови, передбачено рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК України.

Отже, згідно приписів законодавства, яке застосовується до правовідносин між сторонами, а також враховуючи встановлені судом обставини, суд приходить до висновку, що оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 придбали спірне майно під час шлюбу, то вони є співвласниками квартири АДРЕСА_1 , а тому позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо аргументів представника відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Статтями 256-257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.

У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Отже, початком перебігу позовної давності встановлено день, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15).

Як роз`яснено у п. 15 згаданій постанови Пленуму Верховного Суду України№ 11 від 21.12.2007, початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2ст. 72 СК України).

Тобто визначальним для висновку про застосування строку позовної давності у спорі про поділ майна подружжя, заявленому після розірвання шлюбу, є саме момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19).

Як встановлено в судовому засіданні шлюб між сторонами розірвано 29.10.2014 на підставі заочного рішення Московського районного суду м. Харкова, однак про зняття його з реєстрації позивачу стало відомо в березні 2024, після того, як він отримав витяг з реєстру територіальної громади в застосунку ДП «Дія». А тому суд, приходить до висновку, що позивач дізнався про порушення його права саме в березні 2024 року. Таким чином, і перебіг позовної давності починається з цього часу, а з позовною заявою позивач звернувся до суду 14.06.2024, а тому суд вважає що строк позовної давності позивачем не пропущений, тому відсутні підстави для застосування строку позовної давності до спірних правовідносин.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, належним чином оцінивши подані сторонами докази, оскільки домовленості чи шлюбного договору щодо поділу спільного майна сторонами не укладено, тому суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є законними, повністю підтверджуються зібраними у справі доказами, а відтак підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» з відповідача на користь позивача також слід стягнути судовий збір у розмірі 4 950, 00 грн, сплачений позивачем про зверненні до суду із позовом.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 12, 13, 81, 89, 133, 141, 259, 263-265 ЦПК України, ст.ст. 60, 61, 63, 65, 68, 69, 70, 72 СК України, ст. ст. 256-257, 261, 368 ЦК України, суд,-

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задовольнити.

Визнати спільною сумісною власністю подружжя квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 61, 3 кв.м.

У порядку поділу спільного майна подружжя визнати право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , витрати по сплаті судового збору у розмірі 4 950 (чотири тисячі дев`ятсот п`ятдесят) грн 00 коп.

Позивач: ОСОБА_1 , місце мешкання за адресою: АДРЕСА_5 , адреса для листування: АДРЕСА_6 .

Відповідач: ОСОБА_2 , місце реєстрації проживання: АДРЕСА_5 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 24.02.2025.

Суддя: А.М. Задорожна