Номер провадження: 22-ц/813/34/25
Головуючий у першій інстанції Турецький О.С.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.02.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючий суддя Кострицький В.В. (суддя - доповідач),

судді Лозко Ю.П., Коновалова В.А.

за участю секретаря судового засідання Булацевської Я.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідачі Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (АТ Сенс-Банк), ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (АТ Сенс-Банк) на заочне рішення Приморського районного суду м.Одеси від 25 липня 2013 року, ухвалене у складі судді Турецького О.С., у приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Акціонерно-комерційного банку «Укрсоцбанк» про визнання факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки,-

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовної заяви та рух справи в суді першої інстанції

ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом про визнання факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтував наступним.

З грудня 2000 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 почали проживати у орендованій квартирі однією сім`єю як чоловік та дружина та вести спільне господарство, але без реєстрації шлюбу, однак в 2012 році вони розійшлися. В період проживання однією сім`єю, сторони деякий час мешкали в орендованому житлі, тому навесні 2003 році ОСОБА_1 запропонував відповідачці придбати власну квартиру, щоб вони могли там спільно проживати. На що відповідачка погодилась. 15.07.2003 року за спільні кошти ОСОБА_1 та ОСОБА_2 придбали квартиру АДРЕСА_1 .

Договір купівлі-продажу вказаної квартири сторони спільно вирішили оформити на ОСОБА_4 , оскільки вона в основному займалася питаннями переоформлення особових рахунків по сплаті комунальних послуг, сплатою цих послуг та організаційними питаннями утримання квартири.

Перед укладенням зазначеного договору купівлі-продажу вказаної вище квартири, позивач надав відповідачці сім тисяч гривень на купівлю спільної квартири АДРЕСА_1 , підтвердженням чого є розписка. Стан квартири на момент купівлі потребував капітального ремонту, тому після її купівлі сторони вирішили провести цей капітальний ремонт.

Позивач особисто приймав участь у здійсненні ремонту та реконструкції у цій квартирі, а також вкладав кошти на проведення ремонту. У зв`язку з цим, внаслідок спільних трудових та грошових затрат вищезазначена квартира АДРЕСА_1 істотно збільшилася у своїй вартості.

На початку 2012 року позивачу стало відомо, що відповідачка ОСОБА_5 в період проживання з позивачем але без його відома, не отримавши від нього згоди, уклала з Акціонерно-комерційним банком «Укрсоцбанк» (далі - АКБ «Укрсоцбанк») Іпотечний договір від 01.12.2006 року № 2831, предметом якого стала вказана квартира АДРЕСА_1 .

Зазначений іпотечний договір був укладений в забезпечення виконання ОСОБА_2 зобов`язань за Генеральним договором про здійснення кредитування № 06/95/146 від 01.12.2006 року (з врахуванням всіх додаткових угод до нього), який було укладено між відповідачкою та АКБ «Укрсоцбанк», згідно з яким ОСОБА_6 було надано кредит на суму 150 000 (сто п`ятдесят тисяч) доларів США.

Станом на день підписання іпотечного договору від 01.12.2006 року сторони фактично проживали однією сім`єю.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд визнати факт проживання однією сім`ю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , визнати недійсними Генеральний договір про здійснення кредитування № 06/95/146 від 01.12.2006 року та договору іпотеки № 2831 від 01.12.2006 року.

Короткий зміст оскаржуваного рішення

Заочним рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 25 липня 2013 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Акціонерно-комерційного банку «Укрсоцбанк» про визнання факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки задоволено.

В обґрунтування оскаржуваного рішення суд першої інстанції зазначав, що ОСОБА_5 без згоди позивача підписала іпотечний договір від 01.12.2006 року в період часу, коли позивачем фактично було набуто право власності на об`єкт права спільної сумісної власності подружжя - квартиру АДРЕСА_1 , чим було порушено право спільної сумісної власності позивача.

Вбачається, що Іпотечний договір № 2831 від 01.12.2006 року є недійсним, оскільки грубо порушує права позивача, як співвласника майна.

Як наслідок недійсності Іпотечного договору № 2831 від 01.12.2006 року, є недійсною і заборона відчуження майна квартири АДРЕСА_1 , що накладена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Трофімець В.В. та є недійсним запис в Державному реєстрі іпотек від 01.12.2006 року № 406 про іпотеку квартири АДРЕСА_1 , внесений на підставі іпотечного договору № 2831 від 01.12.2006 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Трофімець О.О., оскільки ці записи не дають позивачу реалізувати свої права власника, передбачені чинним законодавством України.

Більше того, треба зазначити, що вищевказаний Іпотечний договір є наслідком укладення та з метою забезпечення Генерального договору про здійснення кредитування № 06/95/146 від 01.12.2006 року (з врахуванням всіх додаткових угод до нього), який було укладено між відповідачкою та АКБ «Укрсоцбанк», який теж є недійсним та підлягає розірванню.

У відповідача АКБ «Укрсоцбанк» при укладенні спірного договору кредиту була відсутня індивідуальна ліцензія Національного банку України, яка б дозволяла використовувати іноземну валюту як засіб платежу при виконанні кредитного договору.

Відповідачка ОСОБА_5 в свою чергу, використовувала готівкову іноземну валюту як засіб платежу при виконанні своїх зобов`язань за спірним договором кредиту, вносячи готівкою долари США в касу АКБ «Укрсоцбанк».

Сторонами у договорі не визначено чітко, в якій формі - готівковій чи безготівковій - повинні бути внесені кредитні кошти.

Отже, це не забороняє Позичальнику по договору - ОСОБА_6 вносити кошти до каси банку на поточний рахунок.

Визнані недійсними правочини не створюють для сторін тих прав і обов`язків, які вони мають встановлювати, а породжують наслідки, передбачені законом.

І хоча реституція не передбачена у ст. 16 ЦК України як один із способів захисту, проте норма ч. 1 ст. 216 ЦК є імперативною і суд має забезпечити зазначені в ній правові наслідки. Реституцію цілком можна вважати окремим способом захисту цивільних прав, які порушуються у зв`язку з недійсністю правочину, оскільки у ст. 16 ЦК України немає вичерпного переліку способів захисту цивільних прав».

Таким чином, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки є законними та підлягають задоволенню.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Не погодившись з вказаним рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою до Одеського апеляційного суду, відповідно до якого просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги, скаржник зазначив, що ні АТ «Укрсоцбанк» ні його відділення без статусу юридичної особи, що находиться за адресою АДРЕСА_2 , жодного разу не були повідомлені про дату судового засідання, чим порушено право банку на судовий захист.

Наявні у справі повідомлення про вручення поштових відправлень за формою ф.119 оформлені неправильно, містять у собі недостовірну інформацію, відтак не могли бути взяті судом до уваги як належні та допустимі докази.

Відтак, судом неповно з?ясовано обставини, що мають значення для справи, рішення ухвалено без присутності АТ «Укрсоцбанк» фактично на підставі сумнівних доказів - свідчення свідка, який є заінтересованою особою та якихось листівок, які могли бути написані у будь-який час будь-якою особою.

АТ «Укрсоцбанк» вважає недоведеними обставини, що мають значення для справи, та які суд першої інстанції визнав встановленими, оскільки судом першої інстанції повністю позбавлено банк можливості участі у справі та реалізацію ним права на судовий захист і використання принципу змагальності сторін.

У своїй позовній заяві ОСОБА_1 посилається на те, що з грудня 2000 року та 2012 рік ОСОБА_1 та ОСОБА_7 проживали однією сім?єю без реєстрації шлюбу, за цей час придбали квартиру АДРЕСА_3 , зробили там ремонт та реконструкцію, тому вказана квартира є об?єктом спільної сумісної власності, тому іпотечний договір укладений 01.12.2006 року за реєстровим N? 2831 грубо порушує права ОСОБА_1 як співвласника і має бути визнаний недійсним.

Апелянт вважає, що вказані твердження не доведені позивачем.

Стан квартири АДРЕСА_3 на момент купівлі її ОСОБА_2 15.07.2003 року є невідомим. Відсутні старі фото, її оцінка на момент купівлі-продажу. Оцінити вартість її реконструкції та ремонту з цієї причини неможливо. Позивачем не надано жодних доказів його витрат на ремонт та реконструкцію спірної квартири (ані чеки, накладні, договори підряду на ремонтні роботи). Розписки ОСОБА_2 вважати за докази неможна, оскільки вона є позичальником та іпотекодавцем, та таким чином намагається просто незаконно вивести предмет забезпечення з іпотеки та уникнути обов?язку сплати кредиту.

В ухвалі від 31 серпня 2016 року у справі N? 521/20202/13-ц суд касаційної інстанції, залишаючи рішення суду апеляційної інстанції про відмову у позові без змін, зазначив, що суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім?єю, слід установив, що лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у незареестрованих шлюбних відносинах без установлення обставин ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

В ухвалі від 1 березня 2017 року у справі N? 369/3920/15-ц суд касаційної інстанції зазначив, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не гільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

В якості доказів спільного проживання позивач надав копії відкриток, які могли бути написані у будь-якій час, а також свідчення свідка, заінтересованої особи. Зважаючи на прізвище свідка, ОСОБА_8 , а також місце його проживання, вважаємо, що вказана особа є заінтересованою особою, та позовні вимоги є лише схемою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та свідка, для уникнення виплати по кредиту та виводу з іпотеки іпотечного майна/його відчуження.

Необхідно також додати, при підписанні іпотечного договору ОСОБА_9 підтвердила відсутність зазіхань та прав будь-яких третіх осіб на предмет іпотеки, зокрема, й підтверджувала це нотаріально свою заявою.

У зв?язку з чим, при розгляді вимог про визнання договору іпотеки недійсним необхідно залучати приватного нотаріуса, який посвідчував іпотечний договір, в якості третьої особи.

Що стосується визнання недійсним кредитного договору на підставі того, що банк не мав права укладати договір кредиту у іноземній валюті, а позичальниця не мала індивідуальної ліцензії на сплату кредиту в доларах США, то необхідно зазначити, що є Усталена судова практика з цього приводу, а також свою позицію неодноразово висловлював й Верховний Суд України. Крім того, ОСОБА_1 (Позивач) взагалі не сторона цього договору, тому вимагати визнання договору кредиту недійсним він не має права.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Таким чином, вважали, що позовні вимоги ОСОБА_1 є недоведеними, а тому не підлягають задоволенню.

Явка в судове засідання

Сторони та їх представники повідомлені належним чином, про час місце та дату судового засідання, про те в судове засідання не з`явились, що не заважає розгляду апеляційної скарги у відповідності до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Представник апелянта просив розглядати апеляційну скаргу без їх участі.

Відповідач ОСОБА_10 та позивач ОСОБА_1 в судове засідання призначене на 11 лютого 2025 року до апеляційного суду не з`явилась, про розгляд справи повідомлені належним чином та завчасно, про що свідчить рекомендовані повідомлення про направлення судових повісток та довідка про доставку електронного документу в особистий кабінет.

Направлена позивачу ОСОБА_1 , за адресою проживання зазначену в матеріалах справи: АДРЕСА_4 , судова повістка про виклик до апеляційного суду на 11 лютого 2025 року повернулась до суду з довідкою поштового відділення про причину повернення - «за закінченням терміну зберігання».

Крім того, ОСОБА_1 направлена за місцем реєстрації, яка зазначена в матеріалах справи: АДРЕСА_5 , судова повістка про виклик до апеляційного суду на 11 лютого 2025 року повернулась до суду з довідкою поштового відділення про причину повернення - «адресат відсутній за вказаною адресою».

Заяв про зміну місця проживання чи реєстрації до суду від позивача не надходило.

Право на доступ до суду, передбачено пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає таке: «Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру».

Статтю 6 Конвенції не можна тлумачити як таку, що встановлює певну форму обслуговування судової кореспонденції. Від національних органів влади також не вимагається забезпечення бездоганного функціонування поштової системи. Тим не менш, загальна концепція справедливого судового розгляду охоплює фундаментальний принцип змагальності процесу. Невручення стороні належним чином судових документів може позбавити його або її можливості захищати себе у провадженні.

У справі «Гарячий проти України» (заява № 43925/18) ЄСПЛ вказав, що хоча загальна концепція справедливого судового розгляду та фундаментальний принцип змагальності провадження вимагають, щоб судові документи були належним чином вручені учаснику судового процесу, стаття 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод не заходить так далеко, щоб зобов`язувати національні органи влади забезпечити бездоганне функціонування поштової системи. Органи влади можуть бути притягнуті до відповідальності лише за не надіслання відповідних документів заявнику. Той факт, що заявник, не отримав кореспонденцію, надіслану йому апеляційним судом, сам по собі недостатній для того, щоб стати аргументованою підставою для заяви про те, що були порушені його права, передбачені пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, апеляційного суду.

Зазначеного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 23 січня 2023 року по справі №496/4633/18 (провадження №61-11723св22).

Таким чином, оскільки судова повістка про виклик до суду була направлена позивачу ОСОБА_1 листом рекомендованою кореспонденцією на дійсну його адресу, яку він самостійно зазначив як адресу листування, та враховуючи, що отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а саме суду, апеляційний суд в достатній мірі виконав обов`язок щодо повідомлення позивача ОСОБА_1 про дату, час та місце розгляду справи.

10 лютого 2025 року від відповідача ОСОБА_2 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, в якій вона вказує, що знаходиться за межами території України в наслідок бойових дій, проте бажає взяти участь у розгляді справи.

Однак, розглянувши вищезазначене клопотання, колегія суддів приходить до висновку про недоцільність відкладення розгляду справи та вважає, що у задоволенні клопотання слід відмовити, з огляду на наступне.

Згідно із ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.

В рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

На осіб, які беруть участь у справі, також покладається обов`язок не допускати свідомих маніпуляцій та ухилень від отримання інформації про рух справи.

Так, як вбачається з матеріалів справи, апеляційна скарга АТ «Укрсоцбанк» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25.07.2013 тривалий час знаходиться в провадженні Одеського апеляційного суду, а саме з 05 липня 2019 року.

Крім того, апеляційний суд зазначає, що з конверту який надійшла заява про відкладення розгляду справи, направлялась ОСОБА_2 10.02.2025 о 11:40 з Одеської обл., м. Чорноморськ, вул. Толстового, 20, що суперечить мотивам викладеним у заяві про відкладення розгляду справи.

Окрім того, відповідачка не було позбавлена можливості взяти участь у судовому засідання в режимі відеоконференції, проте таким правом не скористалась.

Також апеляційний суд враховує, що в провадженні апеляційного суду дана справа находиться з липня 2019 року.

До того ж, відповідач ОСОБА_2 , зверталась з такими клопотаннями про відкладення судового засідання призначеного на 08.09.2023, 26.01.2023 12.12.2023, 12.11.2024.

Необхідними передумовами ефективного судочинства є добросовісне використання учасниками справи процесуальних прав (недопущення зловживання цими правами), добросовісне виконання встановлених законом обов`язків, дотримання всіма суб`єктами судового провадження етичних норм. Здійснюючи свою діяльність на професійній основі судді та адвокати зобов`язані демонструвати і пропагувати високі стандарти процесуальної поведінки.

Вказане відповідає Правилам організації ефективного цивільного судочинства, що розроблені на підставі ст. ст. 1, 3, 55, 131-1, 131-2 Конституції України, ст. 6 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 4 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», суддями пілотних судів Одеської області, адвокатами Ради адвокатів Одеської області та прокурорами прокуратури Одеської області в рамках міжнародного проекту «Суд, громадяни, суспільство, держава: співпраця заради змін».

Право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує і Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях. Відтак в кожному випадку заявник при зверненні до суду повинен дотримуватися норм процесуального законодавства.

Також, прецедентна практика Європейського Суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Правосуддя має бути швидким. Тривала невиправдана затримка процесу практично рівнозначна відмові в правосудді (Рішення Суду у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Крім того, Верховний Суд в постанові від 01 жовтня 2020 року по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. З врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, та те, що сама по собі неможливість брати участь у судовому засіданні не є безумовною перешкодою для відкладення судового засідання, колегія суддів керуючись вимогами ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача та позивача, які належним чином повідомлені про дату судового засідання.

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, оцінивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України,- судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте вказаним вимогам оскаржуване рішення не відповідає.

Судом першої інстанції в обґрунтування оскаржуваного рішення зазначено наступне, з 2000 року ОСОБА_1 з ОСОБА_2 почали проживати у орендованій позивачем квартирі однією сім`єю як чоловік та дружина та вести спільне господарство, але без реєстрації шлюбу.

Однією сім`єю без реєстрації шлюбу сторони проживали до 04 липня 2012 року. Саме в цей день після побутової сварки позивач вивіз свої речі зі спільної квартири, де вони мешкали разом з відповідачкою, і сторони розійшлися.

В період проживання однією сім`єю сторони деякий час мешкали в орендованому житлі. Тому, навесні 2003 році позивач запропонував відповідачці придбати власну квартиру, щоб спільно проживати та відповідачка погодилась.

15.07.2003 сторони за спільні кошти придбали квартиру АДРЕСА_1 . Договір купівлі-продажу вказаної вище квартири сторони спільно вирішили оформити на ОСОБА_4 , оскільки вона в займалася питаннями переоформлення особових рахунків по сплаті комунальних послуг, сплатою цих послуг та організаційними питаннями утримання квартири.

Перед укладенням договору купівлі-продажу вказаної квартири, позивач особисто надав відповідачці сім тисяч гривень на купівлю спільної квартири АДРЕСА_1 . На підтвердження того, що ОСОБА_5 отримала цю суму грошових коштів, вона надала позивачу розписку від 14.07.2003 року.

На момент купівлі 15.07.2003 року квартира АДРЕСА_1 складалася з трьох жилих кімнат та мала житлову площу 32,2 кв.м. та загальну площу 50,8 кв.м.

Стан квартири на момент купівлі потребував капітального ремонту.

В ході проведення капітального ремонту сторонами також було прийнято рішення щодо реконструкції вказаної квартири. Ремонт та реконструкцію в даній квартирі було проведено в період з кінця липня по вересень 2003 року.

Оскільки ця квартира була спільним майном, сторони проводили ремонт та реконструкцію за спільні кошти.

У зв`язку з тим, що квартира була оформлена на ОСОБА_4 , а позивач під час проведення ремонту та реконструкції, окрім своїх трудових затрат, вкладав ще й свої особисті грошові кошти, позивач вирішив що буде правильно, щоб хоча б деякі його грошові затрати фіксувалися. Тому позивач декілька разів просив у ОСОБА_11 розписки про отримання грошових коштів, які витрачалися на будівельні матеріали, роботу працівників тощо.

Також позивач особисто приймав участь у здійсненні ремонту та реконструкції у спірній квартирі, а саме: шпаклював та фарбував стіни, укладав ламінат, неодноразово замовляв та купував будівельні матеріали.

Отже, внаслідок спільних трудових та грошових затрат квартира АДРЕСА_1 істотно збільшилася у своїй вартості.

Після реконструкції квартира почала складатися з двох жилих кімнат жилою площею 41,2 кв.м., загальною площею 70,3 кв.м.

Допитаний в судовому засідання у якості свідка ОСОБА_12 підтвердив, що сторони проживають однією сім`єю.

На початку 2012 року позивачу стало відомо, що відповідачка ОСОБА_13 , в період проживання з ним, але без його відома та не отримавши його згоди, уклала з АКБ «Укрсоцбанк» Іпотечний договір від 01.12.2006 року № 2831, предметом якого стала двокімнатна квартира АДРЕСА_1 .

Зазначений іпотечний договір був укладений в забезпечення виконання ОСОБА_2 зобов`язань за Генеральним договором про здійснення кредитування № 06/95/146 від 01.12.2006 року (з врахуванням всіх додаткових угод до нього), який було укладено між відповідачкою та АКБ «Укрсоцбанк», згідно з яким ОСОБА_6 було надано кредит на суму 150 000 (сто п`ятдесят тисяч) доларів США.

Станом на день підписання іпотечного договору, а саме 01.12.2006 року, ОСОБА_1 з ОСОБА_14 фактично проживали однією сім`єю. Більше того, вартість квартири АДРЕСА_1 істотно збільшилась у своїй вартості внаслідок спільних грошових затрат.

Виходячи з вищевикладеного та керуючись тим фактом, що ОСОБА_15 , з якою проживав ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з грудня 2000 року до липня 2012 року, належить квартира АДРЕСА_1 , та враховуючи факт надання позивачем грошових коштів на купівлю квартири, в результаті чого ця квартира була придбана фактично за спільні кошти, суд вважає, що зазначена квартира з 15.07.2003 року набула правовий статус - об`єкт права спільної сумісної власності подружжя. Враховуючи факт прийняття участі позивача, в тому числі і фінансової, у проведенні ремонту та реконструкції в даній квартирі в період часу з кінця липня по вересень 2003 року вся вищезазначена квартира з вересня 2009 року істотно збільшилася у своїй вартості.

Одночасно з цим, з 15.07.2003 року, ОСОБА_1 набув права власності на об`єкт права спільної сумісної власності подружжя - квартиру АДРЕСА_1 нарівні з ОСОБА_16 .

Судом встановлено, що ОСОБА_5 без згоди позивача підписала іпотечний договір від 01.12.2006 року в період часу, коли позивачем фактично було набуто право власності на об`єкт права спільної сумісної власності подружжя - квартиру АДРЕСА_1 , чим було порушено право спільної сумісної власності позивача.

На підставі вищевикладеного, вбачається, що Іпотечний договір № 2831 від 01.12.2006 року є недійсним, оскільки грубо порушує права позивача, як співвласника майна.

Як наслідок недійсності Іпотечного договору № 2831 від 01.12.2006 року, є недійсною і заборона відчуження майна квартири АДРЕСА_1 , що накладена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Трофімець В.В. та є недійсним запис в Державному реєстрі іпотек від 01.12.2006 року № 406 про іпотеку квартири АДРЕСА_1 , внесений на підставі іпотечного договору № 2831 від 01.12.2006 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Трофімець О.О., оскільки ці записи не дають позивачу реалізувати свої права власника, передбачені чинним законодавством України.

Більше того, треба зазначити, що вищевказаний Іпотечний договір є наслідком укладення та з метою забезпечення Генерального договору про здійснення кредитування № 06/95/146 від 01.12.2006 року (з врахуванням всіх додаткових угод до нього), який було укладено між відповідачкою та АКБ «Укрсоцбанк», який теж є недійсним та підлягає розірванню з наступних підстав.

У відповідача АКБ «Укрсоцбанк» при укладенні спірного договору кредиту була відсутня індивідуальна ліцензія Національного банку України, яка б дозволяла використовувати іноземну валюту як засіб платежу при виконанні кредитного договору.

Відповідачка ОСОБА_5 в свою чергу, використовувала готівкову іноземну валюту як засіб платежу при виконанні своїх зобов`язань за спірним договором кредиту, вносячи готівкою долари США в касу АКБ «Укрсоцбанк».

Сторонами у договорі не визначено чітко, в якій формі - готівковій чи безготівковій - повинні бути внесені кредитні кошти. Отже, це не забороняє Позичальнику по договору - ОСОБА_6 вносити кошти до каси банку на поточний рахунок.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки є законними та підлягають задоволенню.

Проте з вказаним висновком колегія суддів не погоджується з огляду на наступне.

Відповідно до абзацу 1 частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно зі статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

При застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, з метою вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зробила висновок, що вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв`язку із цим суд під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, має установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню.

Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно-правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання.

Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач для відхилення його заперечень проти позову.

В якості доказів спільного проживання позивач надав копії відкриток, які могли бути написані у будь-якій час та не місять конкретних відомостей щодо особи, яка їх написала, а також свідчення свідка, заінтересованої особи, зважаючи на прізвище свідка, ОСОБА_8 , а також місце його проживання, колегія суддів вважає, що вказана особа є заінтересованою особою та не може беззаперечно свідчити про спільне проживання позивач з відповідачем.

У постанові Верховного Суду від 31 травня 2022 року у справі № 208/6075/20 (провадження № 61-75св22) зазначено, що показання свідків, допитаних під час судового розгляду, без наявності інших підтверджуючих доказів, не можуть бути самостійною підставою для встановлення факту спільного проживання.

Отже, лише показаннями свідків за відсутності інших доказів не може бути встановлений факт спільного проживання. Жодних інших належних письмових доказів, які б підтверджували доводи позивача щодо обставин спільного проживання між ним та ОСОБА_2 , ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету, побуту та інших, у матеріалах справи відсутні.

Факт спільного проживання, сам по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.

Розписки надані ОСОБА_1 в позові не свідчать про факт спільного проживання між позивачем та відповідачем, а лише зазначається, що позивач надавав відповідачу кошти на певні покупки.

Інші докази надані позивачем до позову також не свідчать про факт спільного проживання між позивачем та відповідачем, оскільки в договорі-купівлі продажу квартири, іпотечному договорі та технічному паспорті відсутні будь які відомості щодо ОСОБА_1 ..

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що при підписанні іпотечного договору ОСОБА_9 підтвердила відсутність зазіхань та прав будь-яких третіх осіб на предмет іпотеки, зокрема й підтверджувала це нотаріально свою заявою у зв`язку з чим, при розгляді вимог про визнання договору іпотеки недійсним необхідно залучати приватного нотаріуса, який посвідчував іпотечний договір, в якості третьої особи.

За таких обставин суд апеляційної інстанцій доходить висновку про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю.

Що стосується визнання недійсним кредитного договору на підставі того, що банк не мав права укладати договір кредиту у іноземній валюті, а позичальниця не мала індивідуальної ліцензії на сплату кредиту в доларах США, то необхідно зазначити, що ОСОБА_1 взагалі не сторона цього договору, тому вимагати визнання договору кредиту та договору іпотеки недійсним він не має права.

Судом першої інстанції вказані обставини не було враховано, що за таких обставин відсутні будь-які законні підстави для визнання факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки.

З урахуванням всебічного дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою, колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення першої інстанції скасуванню з постановленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).

Таким чином, за наведених обставин, доводи апеляційної скарги є такими, що ґрунтуються на нормах процесуального та матеріального закону, а тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (АТ Сенс-Банк) - задовольнити.

Заочне рішення Приморського районного суду м.Одеси від 25 липня 2013 року скасувати.

Постановити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Акціонерно-комерційного банку «Укрсоцбанк»(його правонаступник акціонерне товариство «Альфа Банк», назву якого змінено на акціонерне товариство Сенс-Банк)) про визнання факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 11 лютого 2025 року.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді Ю.П. Лозко

В.А. Коновалова