ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2025 року

м. Харків

справа № 638/10324/21

провадження № 22-ц/818/298/25

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Тичкової О.Ю.,

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.

секретаря судового засідання Волобуєва О.О.

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2 ,

терті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Хаславська Карина Валентинівна, ОСОБА_3

позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2

відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 ,

треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Хаславська Карина Валентинівна, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 листопада 2023 року у складі судді Латки І.П.,-

УСТАНОВИВ:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом про визнання недійсним з моменту вчинення договору купівлі-продажу 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 ( надалі частини Квартири), укладений 28 листопада 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , від імені якої діяв ОСОБА_4 ; визнання незаконним та скасування рішення приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Хаславської К.В., індексний номер 26565682, від 28 листопада 2015 року про державну реєстрацію права власності на частину Квартири за ОСОБА_2 ; визнання незаконним та скасування запису в Державному реєстрі речових прав про державну реєстрацію права власності на 1/2 частину Квартири за ОСОБА_2 , вчинений 28 листопада 2015 року, номер запису про право власності 12268585. Просила вирішити питання про розподіл судових витрат.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивачці на праві приватної власності належала 1/2 Квартири, інша 1/2 Квартири належала її батьку ОСОБА_4 . 21 березня 2012 року позивачка видала довіреність, якою уповноважила батька бути її представником у відповідних органах з питань продажу належної їй 1/2 частки Квартири та 08 липня 2014 року між позивачкою та її батьком було укладено договір дарування 1/2 частки Квартири. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. З матеріалів кримінального провадження, відкритого за її заявою за фактом вчинення шахрайських дій, з правовою кваліфікацією кримінального правопорушення за ч. 3 ст. 190 КК України, вона дізналася, що 28 листопада 2015 року було укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_4 діючи від її імені на підставі довіреності від 21 березня 2012 року продала відповідачці ОСОБА_2 1/2 частку. В матеріалах кримінального провадження позивачка також знаходиться заява ОСОБА_4 від 28 листопада 2015 року, якою він надав згоду своїй дружині ОСОБА_2 на придбання 1/2 частки Квартири у спільну сумісну власність. Таким чином, всупереч вимогам частини третьої статті 238 ЦК України ОСОБА_4 28 листопада 2015 року уклав договір купівлі-продажу у своїх інтересах та в інтересах своєї сім`ї, оскільки за правилами статті 60 СК України відчужена за договором 1/2 частка Квартири стала об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_2 . В подальшому 08 жовтня 2018 року було вчинено декілька правочинів щодо вказаної частки квартири та наразі власником 1/2 частки спірної квартири є ОСОБА_3 та іншої 1/2 частки квартири позивачка.

У вересні 2021 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 . Просила суд визнати недійсним внаслідок фіктивності договір дарування 1/2 частини Квартири, укладений 08 липня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харитоновою Я.М. за реєстровим номером 2089.

Зустрічний позов обґрунтований тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 належало по 1/2 частині Квартири, проте фактично вказана квартира весь час належала ОСОБА_4 , який в ній проживав із своєю сім`єю до 2020 року. ОСОБА_1 жодного дня у спірній квартирі не проживала. Оскільки у ОСОБА_4 виник конфлікт із керівництвом ОСББ «А-1», на балансі якого знаходиться будинок, а усі особові рахунки були оформлені на ОСОБА_1 , ОСОБА_4 у 2014 році було прийнято рішення про тимчасове переоформлення своєї частки у праві власності на квартиру на доньку - ОСОБА_1 . Для цього 08 липня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 був укладений договір дарування належної останньому 1/2 частини квартири. Сторони вказаного договору дарування його фактично і не виконали, оскільки ОСОБА_1 не користувалась даною квартирою. У спірній квартирі весь цей час проживав її батько ОСОБА_4 із своєю дружиною та сином. Таким чином при укладенні договору дарування внутрішня воля його сторін не відповідала зовнішньому її прояву, та сторони договору не передбачали реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином, тому спірний договір є фіктивним.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 листопада 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено у зв`язку зі спливом строку позовної давності. У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено за необґрунтованістю.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову суд виходив з доведеності позовних вимог та зробив висновок про недійсність оспорюваного договору купівлі продажу. Проте, оскільки позивачка дізналась про своє порушене право ще у 01 серпня 2016 року, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку із пропуском строку позовної давності. Вимоги про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на спірну частку квартири та про визнання і скасування запису в Державному реєстрі речових прав є похідними вимогами від вимоги про визнання договору купівлі-продажу недійсним, а тому також не підлягають задоволенню. Оскільки під час розгляду справи ОСОБА_2 , у встановленому законом порядку презумпцію правомірності правочину не спростувала та встановленого процесуальним законом обов`язку доведення обставин, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог не виконала, суд зробив висновок про недоведеність зустрічного позову, що стало підставою для відмови у його задоволенні.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій просить рішення в частині відмови у задоволені її позовних вимог скасувати як незаконне та необґрунтоване, таке що не відповідає обставинам справи та постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Ухвалити нове рішення в цій частині, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд не повно встановив обставини у справі та ухвалив рішення, що не відповідає дійсним обставинам у справі та вимогам закону. Скарга містить посилання на те, що заява її представника про отримання майна у спільну власність була складена не на підставі довіреності та без її участі, оскільки вона не могла із тексту самої довіреності дізнатись про заяву її батька про прийняття майна у спільну власність. Про незаконні дії з її майном вона дізналась з матеріалів кримінального провадження лише 05.01.2021, тому суд безпідставно відмовив у задоволені її позову у зв`язку із пропуском строку позовної давності.

Відповідно до частини першої статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін у справі, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до п. 3 і п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та ( або) резолютивної частини.

Як встановлено судом першої інстанції ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на праві приватної спільної часткової власності належало по 1/2 частці квартири АДРЕСА_1 , про що свідчить копія свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 02 червня 2009 року (т. 1, а.с. 15).

Згідно копії довіреності від 21 березня 2012 року, яка посвідчена приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Некрасовою Н.А., та зареєстрована в реєстрі за № 319, ОСОБА_1 уповноважує ОСОБА_4 , для чого надає йому право, зокрема, укласти та підписати договір купівлі-продажу, отримувати належні їй гроші. Довіреність дійсна до 21 березня 2022 року (т. 1, а.с. 18).

08 липня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено договір дарування 1/2 частки Квартири, що підтверджується копією договору дарування частини квартири (т. 1, а.с.19).

08 липня 2014 року ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_4 бути її представником та захищати її інтереси, зокрема, з питань розпорядження (продажу, дарування, обміну, здачі в оренду, суборенду, найм, передачі в іпотеку, розірвання іпотеки тощо) належної їй трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , укладати будь-які договори.

28 листопада 2015 року між ОСОБА_1 , від імені якої діє ОСОБА_4 на підставі довіреності, посвідченої 21 березня 2012 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Некрасовою Н.А. за реєстровим № 319, як продавцем та ОСОБА_2 як покупцем укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого продавець передав у власність покупця на умовах купівлі-продажу належну йому на праві власності 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 25-26).

Згідно нотаріально посвідченої заяви від 28 листопада 2015 року ОСОБА_4 надав згоду своїй дружині ОСОБА_2 на придбання у спільну сумісну власність подружжя 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 27).

01 серпня 2016 року ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_4 бути її представником з питань, зокрема, розірвання договору купівлі-продажу, укладеного між нею та ОСОБА_2 , посвідченого 28 листопада 2015 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Хаславською К.В. за реєстровим № 4282, предметом якого була 1/2 частка квартири АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 116-117).

ОСОБА_4 перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 з 27 серпня 2004 року, про що свідчить копія свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 (т. 1, а.с. 45).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що не оспорюється сторонами по справі.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 09 червня 2021 року власником 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , є ОСОБА_3 на підставі договору дарування частки квартири від 04 грудня 2020 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , та власником іншої 1/2 частки квартири є ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 48, 92).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з пунктом 5 частини третьої статті 2 ЦПК України однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства є диспозитивність.

Відповідно до частин 1,3 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Проте, установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача (схожі за змістом висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17). Якщо позовна вимога заявлена до особи, яка не є учасником спірних правовідносин (тобто, не до тієї особи, яка має відповідати за цією вимогою), така особа є неналежним відповідачем.

Отже, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Позов може бути пред`явлений до кількох відповідачів. Участь у справі кількох відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є їхні спільні права чи обов`язки; 2) права і обов`язки кількох відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права й обов`язки (стаття 50 ЦПК України).

Відповідно до ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.

Аналіз положень ст. 51 ЦПК України дає підстави для висновку, що заміна первинного відповідача належним відповідачем належить до повноважень суду.

У разі пред`явлення позову не до всіх належних відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і щодо тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову.

Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Разом з тим, установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Зазначені правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18); від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (провадження № 14-178цс18); від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (провадження № 14-392цс18); від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (провадження № 14-512цс18); від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18), від 05 травня 2019 року у справі № 554/10058/17 (провадження № 14-20цс19); а також у постанова Верховного Суду від 17 серпня 2022 року у справі № 388/351/20 (провадження № 61-4876св22); від 11 січня 2023 року у справі № 645/6452/20 (провадження № 61-16787св21); від 07 грудня 2022 року у справі № 607/10025/20 (провадження № 61-16978 св 21); від 23 листопада 2022 року у справі № 233/1775/21 (провадження № 61-3819св22); від 18 листопада 2022 року у справі № 562/2210/17 (провадження № 61-6720св21); від 16 листопада 2022 року у справі № 761/2815/21 (провадження № 61-8406 св 22) та ін.

Згідно з відповіді № 1090811 від 04.02.2025 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно створеної засобами підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» за запитом судді в межах розгляду справи на час звернення ОСОБА_1 з позовом до суду власником 1/2 частки Квартири є ОСОБА_3 на підставі договору дарування частки квартири від 04 грудня 2020 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , та власником іншої 1/2 частки квартири є ОСОБА_1 .

Разом з тим, ОСОБА_3 залучений до справи в якості третьої особи.

Таким чином, встановивши, що позов пред`явлений не до всіх належних відповідачів, суд апеляційної інстанції доходить висновку про необхідність відмови позивачу у задоволенні позовних вимог з цієї підстави.

Крім цього, враховуючи, що власник спірної частини Квартири на час звернення ОСОБА_1 до суду з позовом був ОСОБА_3 обраний позивачкою спосіб захисту визнання правочину недійсним, визнання незаконними та скасування рішення про державну реєстрацію права власності та запису про державну реєстрацію права власності на 1/2 частину Квартири в Державному реєстрі речових прав не призведе до поновлення порушеного права позивачки.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав. Це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом захисту певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, провадження № 12-158гс18).

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Тлумачення вказаних норм права свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересів визначені у статті 16 ЦК України, в якій зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18; від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, провадження № 12-187гс18; від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18; від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, провадження № 14-364цс19; від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19, провадження № 12-84гс20 та інших).

Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.

При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, провадження № 14-545цс19, від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20, провадження № 12-61гс21 (пункт 148)).

Відповідно до статей 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Статтею 330 ЦК України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребовує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша-третя статті 388 ЦК України).

Власник, з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України, може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Такі правові висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18).

У постанові від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19) Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок, згідно з якими власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування не потрібно визнавати недійсними рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскаржувати весь ланцюг договорів та інших правочинів щодо спірного майна.

Схожі за змістом правові висновки містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) та багатьох інших.

Відтак, належним способом захисту порушених прав позивача є саме витребування спірної квартири із чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на її користь.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З огляду на це суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку із пропуском строку позовної давності, тому апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду зміні. У задоволені позову ОСОБА_1 належить відмовити з мотивів викладених у цій постанові.

Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено з інших підстав, перерозподіл судових витрат не здійснюється.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374,376, 382 - 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 листопада 2023 року в частині мотивів і підстав відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 змінити.

Викласти мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови безпосередньо до Верховного Суду, у порядку передбаченому ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 14 лютого 2025 року.

Головуючий О.Ю.Тичкова

Судді О.В.Маміна

Н.П.Пилипчук