Номер провадження: 22-ц/813/139/25
Справа № 509/1098/19
Головуючий у першій інстанції Бочаров А. І.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.02.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Громіка Р.Д., Дришлюка І.А.,

при секретарі: Узун Н.Д.,

за участю представника правонаступника позивача Драгун А.С. та представника апелянта Якових Є.В.,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Якових Євген Володимирович, та ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Возіян Андрій Андрійович, на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 20 травня 2021 року за позовом ОСОБА_2 , правонаступниками якого є ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в:

07 березня 2019 року ОСОБА_2 правонаступником якого є ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 18 травня 2006 року між Відкритим акціонерним товариством «Морський транспортний банк» (-далі ВАТ МТБ») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №126/R, за умовами якого остання отримала кредит у вигляді кредитної лінії на суму 70 000,00 дол. США на придбання квартири з 18 травня 2006 року термін погашення до 18 травня 2021 року зі сплатою 11,1% річних за фактичний період користування кредитом від фактичної суми заборгованості за кредитом. ОСОБА_2 , який діяв як майновий поручитель ОСОБА_1 перед ВАТ «МТБ», відповідно до договору іпотеки від 18.05.2006, та передав в іпотеку належну йому квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . З листопада 2009 року на адресу ОСОБА_2 надійшли листи від ВАТ «МТБ», в яких було зазначено, що ОСОБА_1 не оплачує надані їй кредитні кошти та проценти, в зв`язку з чим банк має право забезпечити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Тому, ОСОБА_2 з грудня 2009 року розпочав оплату кредиту та процентів замість ОСОБА_1 та у квітні 2016 року повністю погасив борг. Однак, ОСОБА_1 не віддала позивачеві сплачені ним кошти. Тому, ОСОБА_2 просив суд стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором та проценти, які були сплачені ним у розмірі 104 028,98 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на день подання позову становить 2 783 815,50 грн, та судовий збір в сумі 9 605,00 грн.

14 лютого 2021 року відповідачка ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Якових Євген Володимирович, надала суду відзив на позовну заяву, в якому просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що кредитні кошти були отримані та використані ОСОБА_1 в інтересах сім`ї, так на час отримання кредиту відповідачка була одружена із ОСОБА_3 , який є сином позивача, а саме на придбання квартири за адресою: АДРЕСА_2 , в зв`язку з чим ОСОБА_3 , як чоловік боржниці ОСОБА_1 , повинен відповідати за вказаними кредитними зобов`язаннями як солідарний боржник. Крім того, 22 листопада 2006 року квартира за адресою: АДРЕСА_2 , була продана та частина коштів у розмірі 65 000,00 дол. США була спрямована на часткове погашення кредиту за договором №126/R від 18.05.2006 (т. 1, а.с. 222-224)

21 травня 2020 року відповідачка ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Якових Є.В., надала до суду заяву про застосування наслідків пропуску позовної давності, в яких останній стверджує, що по частині позовних вимог позивачем пропущений строк позовної давності, посилаючись на те, що позовна заява зареєстрована в Овідіопольському районному суді Одеської області 07 березня 2019 року, а тому позовні вимоги щодо відшкодування сплачених позивачем грошових коштів, сплачених до 07 березня 2016 року, є такими, що заявлені з пропуском позовної давності без наведення поважних причин її пропуску.

Адвокат Возіян Андрій Андрійович в інтересах позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд його задовольнити у повному обсязі.

Адвокат Якових Євген Володимирович в інтересах відповідачки ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив суд у їх задоволенні відмовити у повному обсязі.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 30 травня 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Суд стягнув з ОСОБА_1 , ( АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 ), на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) заборгованість за кредитним договором №126/R в розмірі 480 662,45 грн (чотириста вісімдесят тисяч шістсот шістдесят дві грн 45 коп) та витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 658,78 грн (одна тисяча шістсот п`ятдесят вісім грн 78 коп).

В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Якових Є.В., просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

У апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Возіян А.А., просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку, 17 листопада 2021 року, позивач ОСОБА_2 помер, що підтверджується копією витягу про реєстрацію спадкової справи після смерті ОСОБА_2 за №182/2021 від 13.12.2021 (т. 2, а.с. 172зв.).

29 листопада 2022 року ОСОБА_3 , в інтересах якого діє адвокат Драгун Ангеліна Святославівна, звернувся до апеляційному суду з клопотанням про залучення до справи правонаступника після смерті позивача ОСОБА_2 (т. 2, а.с. 171).

Згідно інформації за №285/01 від 21.03.2023, яка надана приватним нотаріусом Первомайського районного нотаріального округу Миколаївської області Цихоня Валентини, після смерті ОСОБА_2 померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , була заведена спадкова справа №182/2001, його спадкоємцями є його діти ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та дружина ОСОБА_5 (т. 2, а.с. 190).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 05 червня 2024 року клопотання ОСОБА_3 , в інтересах якого діє адвокат Драгун Ангеліна Станіславівна, про залучення до участі у справі правонаступника задоволено частково. Суд залучив до участі у справі №509/1098/19 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у якості правонаступників позивача ОСОБА_2 (т. 2, а.с 207-208).

У судове засідання, призначене на 06 лютого 2025 року об 15 год 30 хв з`явився представник правонаступника позивача Драгун А.М. та представник апелянта Якових Є.В., інші учасники справи до суду не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи.

Від правонаступників позивача ОСОБА_4 , та ОСОБА_5 до апеляційного суду надійшли заяви про розгляд справи без їх участі.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність не з`явившихся учасників справи, які своєчасно і належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційних скаргах та у відзиві правонаступника позивача ОСОБА_3 , в інтересах якого діє адвокат Драгун Ангеліна Святославівна, на апеляційну скаргу відповідачки ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Якових Євген Володимирович, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга відповідачки ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Якових Євген Володимирович, та апеляційна скарга позивача ОСОБА_2 , в інтересах якого дів адвокат Возіян Андрій Андрійович, та правонаступниками якого є ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , задоволенню не підлягають, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм процесуального та матеріального права.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (стаття 1049 ЦК України).

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Частиною 2 статті 1050 ЦК України передбачено, що, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Судом першої інстанції встановлено, що 18 травня 2006 року між ВАТ «МТБ» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №126/R, за умовами якого остання отримала кредит у вигляді кредитної лінії на суму 70 000,00 дол. США на придбання квартири з 18 травня 2006 року термін погашення до 18 травня 2021 року зі сплатою 11,1 % річних за фактичний період користування кредитом від фактичної суми заборгованості за кредитом (т. 1, а.с. 99-108).

На забезпечення виконання кредитних зобов`язань 18 травня 2006 року було укладено договір поруки №169r між ВАТ «МТБ» та ОСОБА_3 , ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 109-110), та договір поруки №168r між ВАТ «МТБ» та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 111-112).

На забезпечення виконання кредитних зобов`язань 18 травня 2006 року було укладено договір іпотеки, за яким ОСОБА_2 (Іпотекодавець), який діяв як майновий поручитель ОСОБА_1 та ВАТ «МТБ» (Іпотекодержатель) домовились, що Іпотекодавець надає в іпотеку нерухоме майно квартиру, що розташована за адресою АДРЕСА_1 , яка належить Іпотекодавецю на праві власності, в забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов`язань перед Іпотекодержателем та Іпотекодержатель має право в разі невиконання Позичальником зобов`язань, забезпечених іпотекою, одержати задоволення за рахунок переданого в іпотеку Предмета іпотеки (т. 1, а.с. 113-123).

17 квітня 2007 року було підписано Додаткову угоду №1 до кредитного договору №126/R, відповідно до умов якого кредитна лінія зменшилась до 55 000 дол. США.

18 квітня 2007 року було підписано Додаткову угоду №2 до кредитного договору №126/R, відповідно до умов якого процентна ставка зменшилась до 9%.

11 квітня 2008 року було підписано Додаткову угоду №3 до кредитного договору №126/R, відповідно до умов якого кредитна лінія збільшилась до 100 000 дол. США.

23 червня 2008 року було підписано Додаткову угоду №4 до кредитного договору №126/R, відповідно до умов якого процентна ставка становила 8% річних.

30 січня 2009 року було підписано Додаткову угоду №5 до кредитного договору №126/R, відповідно до умов якого Позичальника зобов`язали забезпечити виконання зобов`язання іпотекою квартири та договором поруки.

04 січня 2011 року між ПАТ «Марфін Банк» та ОСОБА_1 підписано Додаткову угоду №6 до кредитного договору №126/R щодо внесення змін в кредитний договір у зв`язку зі зміною найменування Банку з Відкритого акціонерного товариства «Морський транспортний банк» на Публічне акціонерне товариство «Марфін Банк».

З листопада 2009 року на адресу ОСОБА_2 надходили листи від ВАТ «МТБ, в яких було зазначено, що ОСОБА_1 не оплачує надані їй кредитні кошти та проценти, в зв`язку з чим банк має право забезпечити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Як вбачається з квитанцій, які були надані позивачем разом із позовною заявою до суду, ОСОБА_2 сплачував заборгованість за кредитним договором №126/R від 18.05.2006.

На підтвердження розміру сплачених коштів ОСОБА_2 було надано суду довідку з банку, вих. №1245 від 09.07.2018, відповідно до якої поручитель ОСОБА_2 у період з грудня 2009 року по 06 квітня 2016 року погасив заборгованість по кредитному договору №126/R від 18.05.2006 в розмірі 104 028,98 доларів США (т. 1, а.с. 37-43).

Таким чином, позивач ОСОБА_2 , який виступав як майновий поручитель відповідачки ОСОБА_1 , повністю погасив заборгованість по кредитному договору №126/R від 18.05.2006 в розмірі 104 028,98 доларів США.

У відповідності до ст. 11 Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. У разі задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки майновий поручитель набуває права кредитора за основним зобов`язанням.

Відповідно до ч. 3 ст. 42 Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель, який виконав основне зобов`язання повністю або в частині, має право вимагати від боржника відшкодування сплаченої майновим поручителем суми.

Таким чином, законом закріплено право поручителя вимагати від боржника відновлення свого майнового стану, який потерпів змін в результаті виконання ним обов`язку за боржника.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 23.09.2015 у справі №6-466цс15.

У відповідності до ст. 533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Разом з тим, суд бере до уваги доводи представника відповідача щодо застосування наслідків пропуску позовної давності.

Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно правової позиції Верховного Суду України в постанові від 05 квітня 2017 року по справі за №6-522цс17, перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини від дня, коли відбулося це порушення.

У постанові Верховного Суду України від 23 листопада 2016 року у справі №6-2104цс16, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного суду в постанові від 28 березня 2018 року відповідно до ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування (строку, на який позичальник отримав кредит) чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Права та інтереси позивача у цих правовідносинах забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Позовну давність щодо заборгованості за кредитом не можна починати облічувати з дня спливу визначеного договором строку кредитування, оскільки встановлення такого строку має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а насамперед для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів.

Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу.

Тому перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з ч. 5 ст. 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності окремо для погашення всієї заборгованості за кредитним договором.

Суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що враховуючи, що позовна заява була подана ОСОБА_2 до суду 07 березня 2019 року, то позовні вимоги щодо відшкодування сплачених позивачем грошових коштів до 07 березня 2016 року, є такими, що заявлені з пропуском позовної давності без наведення поважних причин її пропуску.

Судом першої інстанції встановлено, що за період з 08 березня 2016 року до 07 березня 2019 року позивачем 06 квітня 2016 року були сплачені грошові кошти у розмірі 35 923, 95 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на день подання позову дорівнює 961 324,90 грн.

Крім того, судом встановлено, що отримані кошти за кредитним договором №126/R були отримані та використані ОСОБА_1 в інтересах сім`ї, так як на час отримання кредиту відповідачка була одружена з ОСОБА_3 , який є сином позивача, на придбання квартири за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами: цільовим використанням кредиту визначеним у п. 1.1 кредитного договору, власним письмовим підтвердженням Гончаренко Ю.В., викладеним у кредитному договорі, де зазначено, що ОСОБА_3 підтверджує свою згоду на отримання кредиту своєю дружиною ОСОБА_1 , додатковою угодою №2 від 25.05.2006 до інвестиційного договору про передачу майнових прав на жилу квартиру №48/3-1 від 12.04.2005, договором доручення від 11.05.2006 укладеним ОСОБА_3 з Агентством нерухомості «Атланта».

Враховуючи правові позиції, які викладені у постановах Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі №6-486цс16 та від 14 вересня 2016 року у справі №6-539цс16, згідно з якими у подружжя, крім права спільної сумісної власності на придбану за рахунок позичених грошових коштів квартиру, внаслідок укладення договору позики виникає також і зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення позиченої грошової суми, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники, перед позивачем (кредитором) мають виступати як солідарні боржники ОСОБА_1 та ОСОБА_3

22 листопада 2006 року квартира за адресою: АДРЕСА_2 , була продана та частина коштів у розмірі 65 000,00 дол. США була спрямована на часткове погашення кредиту за кредитним договором №126/R від 18.05.2006.

Таким чином, ОСОБА_3 , який є чоловіком боржника ОСОБА_1 , повинен відповідати за вказаними кредитними зобов`язаннями як солідарний боржник.

З урахуванням того, що ОСОБА_3 повинен відповідати як солідарний боржник за вказаними кредитними зобов`язаннями, то з ОСОБА_1 підлягають стягненню грошові кошти, які складають половину суми 35 923, 95 доларів США та складає 17 961,98 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на день подання позову дорівнює 480 662,45 грн.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позов підлягає частковому задоволенню і з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за кредитним договором №126/R в розмірі 480 662,45 грн. В задоволенні решти позовних вимог, слід відмовити.

Позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 9 605,00 грн, враховуючи, що позов задоволений частково, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 1 658,78 грн.

Посилання відповідачки ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Якових Є.В., у апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, оскільки судом помилково не було враховано, що позивач не довів належним чином, що він сплатив заборгованість за кредитним договором №126/R від 18.05.2006 в повному обсязі та посилання позивача ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Возіян А.А., правонаступниками якого є ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, оскільки судом помилково не враховано, що позивач одноособово погасив заборгованість за кредитним договором №126/R від 18.05.2006 та в матеріалах справи відсутні докази того, що кредитні кошті використані в інтересах сім`ї, не приймаються до уваги, виходячи з наступного.

Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94, Серія A, №303-A, параграф 29).

Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).

Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Колегія суддів вважає, що позивачем ОСОБА_2 , правонаступниками якого є ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , частково доведено належним чином обґрунтованість підстав позову, а саме, те, що позивач має право поручителя вимагати від боржника відновлення свого майнового стану, який потерпів змін в результаті виконання ним обов`язку за боржника, але в межах строку позовної давності та з урахуванням, що кредитні кошти отримані в інтересах сім`ї, в розмірі 17 961,98 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на день подання позову дорівнює 480 662,45 грн.

Відповідачкою ОСОБА_1 надані суду належні, достовірні та достатні докази на підтвердження того, що кредитні кошти були отримані та використані ОСОБА_1 в інтересах сім`ї, так як на час отримання кредиту вона була одружена з ОСОБА_3 , який є сином позивача, на придбання квартири за адресою: АДРЕСА_2 , тому ОСОБА_3 повинен відповідати за вказаними кредитними зобов`язаннями як солідарний боржник в межах строку позовної давності. Однак відповідачкою не спростовані підстави позову в частині того, що вона не повинна нести відповідальність за кредитним договором в розмірі 17 961,98 дол. США, що за офіційним курсом НБУ на день подання позову дорівнює 480 662,45 грн.

Так, розглядаючи аналогічну справу, Верховний Суд у постанові від 21 липня 2021 року у справі №361/5840/19 (провадження №61-259св21) зробив наступний правовий висновок: «На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України). Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником коштів із зобов`язанням їх повернення.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Згідно частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).

Правовий аналіз частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів.

За таких обставин суди повинні досліджувати, чи отримані грошові кошти були витрачені в інтересах сім`ї, чи підтверджено це відповідними доказами, а також з`ясовувати, чи надавав інший ж подружжя у письмовій формі згоду на укладення договору позики.

Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом у постановах: від 28.08.2019 (справа №638/20603/16, провадження №61-26089св18) та від 08.04.2020 (справа №361/7130/15-ц, провадження №611843св20)».

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції із достовірністю та об`єктивністю встановлено, що кредитні кошти були отримані та використані відповідачкою ОСОБА_1 в інтересах сім`ї, так як на час отримання кредиту вона була одружена з ОСОБА_3 , який є сином позивача, на придбання квартири за адресою: АДРЕСА_2 , тому ОСОБА_3 повинен відповідати за вказаними кредитними зобов`язаннями як солідарний боржник в межах строку позовної давності, що підтвердужується наявними у справі доказами.

На вимогу суду першої інстанції 11 січня 2020 року за вих. №32/01 Банком надана відповідь, у якій підтверджено, що за період дії кредитного договору взагалі було погашено 251 165, 63 грн, з яких по основному боргу 210 100 дол. США, по відсоткам за користування кредитом 41 065,63 дол. США. Позивач ОСОБА_2 , як поручитель за договором поруки №168r від 18.05.2006, сплатив за період з грудня 2009 року по квітень 2016 року суму заборгованості основного боргу 80 997, 09 дол. США та 22 457, 89 дол. США відсотків за кредитом, а всього 104 028,98 дол. США (т. 1, а.с. 37, 71-98).

Колегія суддів звертає увагу, що позичальник ОСОБА_1 також погасила частину кредиту по основному боргу в розмірі 129 099, 88 дол. США, по відсоткам 17 498, 77 дол. США, а всього 146 598,65 грн (т. 1, а.с. 71-98).

« Позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Інститут позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки

(стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість цивільних відносин» (постанова Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі №501/1437/16 (провадження №61-45332св18).

У постанові від 10 жовтня 2019 року у справі 357/9126/17 (провадження №61-36495св18) Верховний Суд зробив наступний правовий висновок: «Згідно зі статтями 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права.

Позовна давність відповідно до частини першої статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20 грудня 2007 року заява №23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»).

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акту звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Пред`явлення позову до суду це реалізація позивачем права на звернення до суду за вирішенням наявного між сторонами спору. Саме із цією процесуальною дією пов`язується початок процесу у справі і переривається перебіг позовної давності.

За змістом статті 264 ЦК України переривання позовної давності передбачає наявність двох строків до переривання та після нього. Новий строк починає перебіг безпосередньо з того моменту, коли перервався первісний.

Підстави переривання позовної давності є вичерпними і розширеному тлумаченню не підлягають.

Однією із підстав переривання позовної давності є пред`явлення особою позову до одного із боржників.

Верховний Суд звертає увагу, що позовна давність переривається пред`явленням особою позову, а не постановленням судом судового рішення.

Указаний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі №522/31199/13-ц (провадження 61-3872св18).

У зв`язку із цим, звернувшись до суду із позовом до ОСОБА-2 про стягнення кредитної заборгованості у серпні 2012 року, який розглянутий судом по суті, банк перервав строк позовної давності у спорі з відповідачем щодо погашення останньою спірної кредитної заборгованості, а тому при зверненні у жовтні 2015 року до суду із позовом у цій справі щодо тієї ж суми кредитної заборгованості, але шляхом вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, банк пропустив строк позовної давності, що спростовує відповідні доводи касаційної скарги».

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано виходив, що позивач звернувся із позовом до суду до позичальника лише 07 березня 2019 року, тому позовні вимоги щодо відшкодування сплачених позивачем грошових коштів, сплачених до 07 березня 2016 року, є такими, що заявлені з пропуском позовної давності без наведення поважних причин її пропуску. З 07 березня 2016 року після сплати частини кредитних коштів у позивача ОСОБА_2 , як поручителя, виникло право на звернення до суду із позовом для захисту своїх порушених прав.

Отже, позивач ОСОБА_2 має право поручителя вимагати від боржника ОСОБА_1 відновлення свого майнового стану, який потерпів змін в результаті виконання ним обов`язку за боржника, але в межах строку позовної давності та з урахуванням, що кредитні кошти отримані в інтересах сім`ї, в розмірі 17 961,98 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на день подання позову дорівнює 480 662,45 грн.

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 (остаточне 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»).

Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, правові висновки Верховного Суду, застосовуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи наведені обставина справи, що мають значення для правильного вирішення спору, наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції з достовірністю та об`єктивністю встановлено, що позивач звернувся із позовом до суду до позичальника лише 07 березня 2019 року, тому позовні вимоги щодо відшкодування сплачених позивачем грошових коштів, сплачених до 07 березня 2016 року, є такими, що заявлені з пропуском позовної давності без наведення поважних причин її пропуску. З 07 березня 2016 року після сплати частини кредитних коштів у позивача ОСОБА_2 , як поручителя, виникло право на звернення до суду із позовом для захисту своїх порушених прав. Отже, позивач ОСОБА_2 має право поручителя вимагати від боржника ОСОБА_1 сплату частини кредитних коштів в розмірі 17 961,98 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на день подання позову дорівнює 480 662,45 грн.

Позивач ОСОБА_2 , правонаступником якого є ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , має право на захист свого права у випадку порушення його відповідачем, у даному випадку в судовому засіданні встановлено, що відповідачка порушила права позивача як поручителя. Тому у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України його права підлягають судовому захисту шляхом стягнення з відповідачки ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором №126/R в розмірі 480 662,45 грн.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.

Отже, суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», дав їм правильну оцінку та обґрунтовано виходив з того, що є законні підстави для задоволення позову частково.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Тому, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Якових Євгена Володимировича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу адвоката Возіяна Андрія Андрійовича в інтересах ОСОБА_2 , правонаступниками якого є ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , залишити без задоволення.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 20 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 17 лютого 2025 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

А.І. Дришлюк