КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 381/1514/24 Головуючий у суді І інстанції Соловей Г.В.
Провадження № 22-ц/824/3569/2025 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 21 серпня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Фастівської міської ради Київської області, про визначення місця проживання дитини з матір`ю,

в с т а н о в и в:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Фастівської міської ради Київської області, про визначення місця проживання дитини з матір`ю.

Позов обґрунтувала тим, що шлюб, який був укладений 28 березня 2008 року між нею та ОСОБА_2 , розірвано рішенням суду від 20 грудня 2019 року.

Від спільного подружнього життя сторони мають дочку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка після розлучення батьків залишилася проживати разом з матір`ю в частині будинку по АДРЕСА_1 , куди позивачка вселилась зі своїм сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , як член сім`ї відповідача зі згоди його матері як власника будинку.

Як під час шлюбу, так і після припинення шлюбних відносин відповідач не виконував належним чином своїх батьківських обов`язків, зокрема, не надавав матеріальну допомогу на утримання дитини, взагалі не цікавився життям дочки, не брав активної участі у її вихованні та повноцінному розвитку.

Відповідач залишив своє зареєстроване місце проживання в будинку по АДРЕСА_1 та фактично став проживати за місцем проживання нової дружини ОСОБА_5 .

Постановою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 14 вересня 2022 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 173-2 КУпАП, а саме за вчинення ним домашнього насильства відносно колишньої дружини ОСОБА_1 , зокрема, він виражався на адресу останньої нецензурною лайкою в присутності малолітньої дитини та погрожував їх виселенням з будинку.

На підставі судового наказу Фастівського міськрайонного суду Київської області від 28 грудня 2019 року з відповідача на її користь в примусовому порядку стягуються аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку (доходу), однак він це зобов`язання належним чином не виконує, у зв`язку з чим рішенням суду від 30 травня 2023 року з нього була стягнута неустойка (пеня) за прострочення сплати аліментів у розмірі 126 617,25 грн.

Позивачка вказувала, що на даний час вона проживає з дочкою та сином в частині будинку з усіма зручностями і зробленим ремонтом, наявні меблі і побутова техніка, ОСОБА_3 має окрему кімнату, забезпечена всім необхідним. Перешкод у спілкуванні дочки з батьком вона не чинить та не буде чинити.

З огляду викладене, ОСОБА_1 просила суд визначити місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 21 серпня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що між сторонами відсутній спір щодо визначення місця проживання дитини з одним із батьків, оскільки неповнолітня ОСОБА_3 зареєстрована і фактично проживає з позивачкою та її право не оспорюється відповідачем, який не заперечує проти проживання дочки разом з матір`ю, яка свою чергу поданим позовом намагається вирішити інші свої інтереси, а саме щодо права користування будинком, де вона проживає з дитиною, а тому правові підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивачка через представника - адвоката Олексієнка О.О. звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити та стягнути з відповідача судові витрати.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що у даному випадку орган опіки та піклування вважав за доцільне визначити місце проживання дитини з матір`ю, однак мотивів відхилення такого висновку органу опіки та піклування суд першої інстанції на порушення вимог частини шостої статті 19 СК України не навів.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд виходив виключно з власного переконання про відсутність спору між сторонами та, відповідно, відсутності порушеного права позивачки, яке підлягає судовому захисту.

Разом з тим, із самого народження і до теперішнього часу дитина проживає за місцем проживання матері, тоді як відповідач фактично не може приймати участь у вихованні доньки, оскільки є військовослужбовцем Збройних Сил України, перебуваючи на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 з 03 квітня 2023 року.

З урахуванням викладеного, позивачка вбачає однозначну позицію щодо визначення місця проживання дитини з матір`ю.

На переконання позивачки, саме по собі пред`явлення нею позову про визначення місця проживання дитини з матір`ю дає підстави для висновку, що між сторонами наявні неврегульовані питання щодо місця проживання спільної неповнолітньої дочки.

Представник відповідача в суді першої інстанції наголошувала на тому, що ОСОБА_2 не заперечує проти проживання дитини разом з матір`ю, а вона зазначала, що відповідач погрожував виселенням її та дитини з будинку, у зв`язку з чим вона й звернулася до суду з цим позовом.

Верховний Суд у постанові від 13 травня 2020 року у справі № 686/20582/19-ц (провадження№ 61-1807св20) вказав, що відсутність задокументованих заперечень з боку батька щодо проживання дитини разом з матір`ю на момент пред`явлення позову про визначення місця проживання дитини не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору в такій справі.

Крім того, суд першої інстанції в порушення вимог статті 171 СК України, статті 12 Конвенції про права дитини не вислухав думку неповнолітньої дитини при вирішення питання щодо місця проживання її з матір`ю, з думкою якої потрібно рахуватися, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо стосуються дитини.

Позивачка вважає, що зазначаючи у рішенні, що між сторонами фактично відсутній спір, суд першої інстанції самоусунувся від визначення місця проживання дитини.

Відзиви на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшли, однак відсутність відзиву в силу вимог частини третьої статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Учасники справи та/або їх представники в судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, сторони причини неявки до апеляційного суду не повідомили, Виконавчий комітет Фастівської міської ради Київської області надіслав заяву, в якій просив проводи розгляд справи без участі представника органу опіки та піклування, а тому колегія суддів дійшла висновку, що неявка учасників справи відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 28 березня 2008 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 20 грудня 2019 року розірвано.

Від подружнього життя сторони мають неповнолітню дочку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

28 грудня 2019 року судовим наказом Фастівського міськрайонного суду Київської області стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку (доходу).

Згідно витягу з реєстру Фастівської територіальної громади № 2023/005102095 від 07 липня 2023 року ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно із довідкою про фактичне проживання № 102 від 19 лютого 2024 року позивачка ОСОБА_1 проживає за вказаною адресою без реєстрації.

Відповідно до висновку Органу опіки та піклування виконавчого комітету Фастівської міської ради Київської області від 16 липня 2024 року ОСОБА_1 була знята із зареєстрованого місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , за заявою власника житла - ОСОБА_2 (свідоцтво про право на спадщину за законом від 14 серпня 2017 року).

Як зазначено у цьому висновку, за місцем проживання в частині будинку за адресою: АДРЕСА_1 , позивачка характеризується позитивно, проживає разом із сином ОСОБА_4 та дочкою ОСОБА_3 , на даний час не працює, здійснює догляд за сином, який є особою з інвалідністю ІІ групи.

13 травня 2024 року службою у справах дітей та сім'ї було опитано неповнолітню ОСОБА_3 , яка виявила бажання проживати разом з матір'ю.

Згідно вказаного висновку Орган опіки та піклування виконавчого комітету Фастівської міської ради Київської області вважає за доцільне визначити місце проживання неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_1 .

Відповідно до довідки № 282 від 18 квітня 2023 року ОСОБА_2 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 АДРЕСА_1 із 03 квітня по теперішній час.

Згідно з витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 103 від 07 квітня 2024 року ОСОБА_2 вибув у відрядження з метою виконання бойових (спеціальних) завдань з відсічі збройної агресії російської федерації.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відтак, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 05 вересня 2019 року усправі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справа № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).

У справі, яка переглядається апеляційним судом, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з нею за конкретно визначеною адресою: АДРЕСА_1 .

В суді першої інстанції представник позивачки зазначав, що ОСОБА_2 неодноразово ображав ОСОБА_1 за місцем її проживання з дитиною, за що був притягнутий до адміністративної відповідальності, чинив перешкоди в користуванні частиною будинку (відключив від мережі електропостачання) та погрожував виселенням, тому позивачка передбачає, що в майбутньому відповідач буде чинити перешкоди їй у користуванні житлом, що і стало підставою для звернення до суду з позовом.

Представник відповідача вказувала, що ОСОБА_2 не заперечує проти проживання неповнолітньої дочки разом з матір`ю, між ним та позивачкою відсутній спір щодо місця проживання дитини. При цьому на даний час відповідач проходить військову службу у складі ЗСУ, а позивачка пред`явленим позовом намагається вирішити свої житлові інтереси.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 із тих підстав, що між сторонами відсутній спір щодо місця проживання дитини. Батько дитини не заперечує проти проживання дитини разом із матір`ю, тобто сторони визначили місце проживання за взаємною згодою, що не потребує втручання з боку органу опіки та піклування, а також будь-якого судового захисту прав позивачки. Відсутність порушеного права й інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції зробив вірні висновки про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , з огляду на наступне.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, ЄСПЛ зазначав, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, вказано, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним, обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) вказано, що положення Конвенції про права дитини про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір, вірно застосував відповідні норми СК України, правильно встановив обставини справи й обґрунтовано відмовив у задоволенні позову з наведених вище підстав.

Судом встановлено, що за час перебування в шлюбі у ОСОБА_2 та ОСОБА_1 народилася дочка - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Шлюб між сторонами було розірвано рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 20 грудня 2019 року. Питання стосовно визначення місця проживання їх дитини не вирішувалося.

Спільна дочка сторін після припинення шлюбних відносин її батьків залишились проживати разом із матір'ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , де зареєстрована та фактично проживає по даний час.

ОСОБА_2 добровільнозмінив своє місце проживання та проживає окремо за іншою адресою. При цьому відповідач як батько дитини не заперечував, що дитини проживає разом із матір'ю.

Таким чином, суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позову матері дитини про визначення місця проживання неповнолітньої дочки разом із нею, так як позивачкою не доведено, що її права порушені. А відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 15 ЦК України до суду особа має право звернутися, якщо її права порушені, невизнані або оспорюються. Жодну із цих дій відповідач не вчиняв.

Крім того, про необґрунтованість пред`явлених позовних вимог, а також наданого суду висновку органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_2 свідчить таке.

Правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (стаття 6 СК України).

Відповідно до частини другої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

У статті 160 СК України встановлено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Згідно з частиною першою статті 161 ЦК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

У постанові Верховного Суду від 17 травня 2023 року у справі № 351/611/21 (провадження № 61-990св23) вказано, що «у разі спору місце проживання малолітньої дитини (фізичної особи у віці до чотирнадцяти років) визначається органом опіки та піклування або судом, проте при вирішенні вказаного питання, що стосується дитини, яка досягла 14 років, то закон не передбачає можливості вирішення такого спору органом опіки та піклування або судом, оскільки в цьому випадку слід керуватися частиною третьою статті 160 СК України та положеннями частини другої статті 29 ЦК України. У справі, яка переглядається, встановлено, що ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 і на час звернення до суду з позовом та розгляду справи у суді першої інстанції йому виповнилося 14 років. Отже, в силу вищенаведених норм чинного законодавства він може вільно обирати собі місце проживання з кимось із батьків, які мають у власності житлові приміщення. Суд не може визначати місце проживання дитини, яка досягла 14 років за позовом когось із батьків, оскільки таке право вибору місця проживання надано законом самій дитині. Приймаючи до уваги викладене, враховуючи положення частини другої статті 29 ЦК України та частини третьої статті 160 СК України, колегія суддів Верховного Суду вважає, що підстави для визначення судом місця проживання дитини, якій виповнилось 14 років, відсутні, тому у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо визначення місця проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , необхідно було відмовити. Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 25 січня 2018 року у справі № 537/5119/15-ц (провадження № 61-1229св18), від 28 січня 2021 року у справі № 753/6498/15 (провадження № 61-10851св20), від 28 вересня 2022 року у справі № 686/18140/21 (провадження

№ 61-6611св22)».

У справі, що переглядається в апеляційному порядку, встановлено, що на момент звернення 01 квітня 2014 року ОСОБА_1 до суду з позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини з матір`ю, дочка сторін - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уже досягла чотирнадцятирічного віку, тобто стала неповнолітньою дитиною.

Оскільки законом не передбачено можливості визначення місця проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, з одним із батьків, суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги висновок органу опіки та піклування, відмовивши у задоволенні позову.

У даному випадку вимоги позивачки суперечить вимогам закону, зокрема, приписам статті 29 ЦК України, статей 160, 161 СК України, згідно з якими питання визначення місця приживання з одним з батьків може вирішуватись щодо дитини, яка не досягла чотирнадцяти років (малолітньої дитини), та інтересам неповнолітньої ОСОБА_3 , яка сама має визначати своє місце проживання.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 333/6816/17 зазначено, що ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Не відповідатиме завданням цивільного судочинства звернення до суду з позовом, спрямованим на оцінювання доказів, зібраних в інших справах, на предмет їх належності та допустимості, або з метою створення підстав для звільнення від доказування в іншій справі (для встановлення у судовому рішенні обставин, які би не потрібно було надалі доказувати під час розгляду іншої справи). Недопустимим з огляду на завдання цивільного судочинства є ініціювання позовного провадження з метою оцінки обставин, які становлять предмет доказування у іншій справі.

У цій справі позивачка не довела наявності свого правомірного інтересу в правовій визначеності щодо спірного питання саме про визначення місця проживання дитини з нею, тоді як через призму якнайкращих інтересах дитини з метою попередження можливих порушень з боку відповідача щодо користування житлом бажала визначити місце проживання матері з дитиною за відповідною адресою частини будинку, в якому вони проживають і який належить на праві власності батьку дитини, у зв`язку з чим колегія суддів вважає, що позивачка не довела порушення свого права або інтересу в межах ініційованого нею судового спору.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що фактично цей спір щодо місця проживання дитини був ініційований матір`ю неповнолітньої дитини, з якою дитина і так фактично проживала і продовжує проживати. Батько дитини не вимагав та не вимагає зміни її місця проживання, а у справі відсутні докази того, що мати дитини забороняє батьку бачитися з дочкою.

З урахуванням вищенаведеного, суд першої інстанції правомірно виходив з того, що позивачкою не доведено, що на час звернення до суду матері з позовом про визначення місця проживання дитини разом із нею, яка фактично проживала і проживає разом із нею, порушені її права як іншого з батьків дитини. Зазначення судом фрази «між батьками відсутній спір щодо місця проживання дитини» у цьому випадку свідчить про те, що права позивачки не порушені, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги цих висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

У силу положень статей 76-78, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263-265 ЦПК України місцевим судом всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими. Всі докази оцінено судом у їх сукупності з урахуванням фактичних обставин справи.

Висновки суду узгоджуються із судовою практикою Верховного Суду у подібних правовідносинах, зокрема у постановах від 10 липня 2024 року у справі № 127/16211/23 (провадження № 61-1964св24) та 10 грудня 2024 року у справі № 299/8679/23 (провадження № 61-14033св24), що спростовує відповідні доводи апеляційної скарги (частина четверта статті 263 ЦПК України). Судова практика у цій категорії справ є сталою та сформованою, а відмінність залежить лише від доказування

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги позивачки.

Суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У такому разі розподіл судових витрат у вигляді сплаченого позивачкою судового збору за подання апеляційної скарги не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 21 серпня 2024 року у даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 13 лютого 2025 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній