ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/175/25 Справа № 201/8330/20 Суддя у 1-й інстанції - Федоріщев С. С. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Красвітної Т.П.,

при секретарі - Гвоздєв М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 березня 2024 року

у справі за позовом Фонду державного майна України до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДП Комфорт», Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Перемога 46», треті особи Ініціативна група мешканців гуртожитку по АДРЕСА_1 в особі Голови будинкового комітету «Лідер» Копійки Людмили Григорівни, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , ОСОБА_38 , ОСОБА_39 , ОСОБА_40 про визнання недійсним договору дарування, визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння,-

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2020 року Фонд державного майна України звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що рішенням Дніпропетровської міської Ради народних депутатів трудящих № 191 від 29 березня 1974 року затверджено Акт держкомісії від 28 березня 1974 року про прийняття в експлуатацію гуртожитку на 682 місця, збудованого СУ-1 для Дніпропетровського взуттєвого об`єднання.

Будівля гуртожитку по АДРЕСА_1 була збудована за рахунок централізованих джерел фінансування та передана на баланс Дніпропетровського взуттєвого об`єднання як відомчий житловий фонд.

Наказом від 21 березня 1989 року Дніпропетровське виробниче взуттєве об`єднання реорганізоване в Дніпропетровське виробничо-торгове взуттєве об`єднання, яке, в свою чергу, наказом від 08 квітня 1993 року № 151 ліквідоване, а на його базі створено орендне підприємство Дніпропетровської виробничо-торговельної взуттєвої фірми «Оріль».

Орендним підприємством в 1993 році був приватизований цілісний майновий комплекс Дніпропетровського виробничо-торгового взуттєвого об`єднання шляхом викупу. В подальшому орендне підприємство Дніпропетровської виробничо-торговельної взуттєвої фірми «Оріль» було реорганізоване в Акціонерне товариство «Оріль» (надалі АТ «Оріль») .

Після приватизації цілісного майнового комплексу Дніпропетровського виробничо-торгового взуттєвого об`єднання право власності на будівлю гуртожитку на АДРЕСА_1 було зареєстроване КП Дніпропетровське бюро технічної інвентаризації за АТ «Оріль» на підставі договору купівлі-продажу КП-151 від 08 вересня 1993 року та переліку /розшифровки/ від 28 жовтня 1993 року обладнання, будівель та споруд, що увійшли до складу майна, про що свідчить лист КП ДМБТІ від 11 травня 2002 року № 2671, окрім частини приміщень підвалу та 1-го поверху, що перейшло у власність КП «Промінь».

Надалі АТ «Оріль» було перетворено в ЗАТ «Оріль».

За матеріалами приватизаційної справи Дніпропетровської виробничо-торговельної фірми «Оріль», 10 вересня 1993 року між Фондом державного майна України в особі представника ОСОБА_41 та організацією орендарів, створеною трудовим колективом Дніпропетровської виробничо-торговельної взуттєвої фірми «Оріль», від імені якої діяв голова ради організації орендарів Грицан В.В., був укладений договір купівлі-продажу № КП-151, предметом якого є цілісний майновий комплекс - Дніпропетровська виробничо-торговельна взуттєва фірма «Оріль», яка знаходиться в м. Дніпропетровськ на вул. Ю. Фучіка, 18, вартістю 2001848 тис. крб.

У подальшому, 28 жовтня 1993 року, був підписаний відповідний акт прийому-передачі, відповідно до якого продавець передав, а покупець прийняв згідно з договором купівлі-продажу від 10 вересня 1993 року № КП-151 частку викупленого державного майна вищезазначеного підприємства вартістю 2001848 тис. крб.

Відповідно до довідки «Характеристика предприятия», яка є додатком до додаткової угоди до договору оренди від 26 червня 1991 року № 35, до складу Дніпропетровської виробничо-торговельної фірми «Оріль» входило ряд соціально-побутових об`єктів, зокрема, гуртожиток на вул. Набережна Перемоги, 46 у м. Дніпро, яке є предметом даного спору.

Під час приватизації Дніпропетровської виробничо-торговельної фірми «Оріль» Фонд керувався Законом України «Про приватизацію державного майна» та іншими нормативно-правовими актами, прийнятими на виконання цього Закону, відповідно до частини 2 статті 3 якого в редакції, що була чинною на момент приватизації ДВТ фірми «Оріль», дія цього Закону не поширюється на приватизацію об`єктів житлового фонду.

Отже, позивач зазначає, що гуртожитки як об`єкти державного житлового фонду не підлягали приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного майна», та, відповідно і спірний гуртожиток не був приватизований у складі єдиного майнового комплексу Дніпропетровської ВТФ «Оріль» та залишився у державній власності. Документи або посилання, які б свідчили про включення спірного гуртожитку до переліку об`єктів, які підлягали приватизації, в матеріалах приватизаційної справи відсутні.

Щодо розшифровки основних засобів із залишкової вартості на 28 жовтня 1993 року, що є невід`ємною частиною договору купівлі-продажу від 08 вересня 1993 року № КП-151, якою визначено перелік обладнання, будівель та споруд, які увійшли до складу державного майна, яке підлягало викупу відповідно до цього договору, та відповідно до якої спірний гуртожиток увійшов до вказаного переліку, позивач зазначає, що вона була підписана тільки однією особою, а саме головою ради організації орендарів Грицаном В. В. Підпис представника Фонду державного майна України, уповноваженого на підписання договору, відсутній. Також даний документ взагалі відсутній в архівній справі Фонду з приватизації ДП «Оріль».

ДП «Оріль» в 2006 році звернулося з позовом до ЗАТ «Оріль» про визнання права власності на будівлю гуртожитку, розташованого за адресою: м. Дніпро, вул.Набережна Перемоги, 46.

Рішенням Господарського суду Дніпопетровської області від 14 лютого 2007 року у справі №14/51-07(41/36-07) визнано за ДП «Оріль» право власності на будівлю гуртожитку за адресою: м. Дніпро, вул.Набережна Перемоги, 46.

Постановою Вищого господарського суду України від 13 листопада 2008 року за касаційною скаргою Фонду держмайна України у справі №14/51-07(41/36-07) рішення Господарського суду Дніпропетровської області скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Господарського суду Дніпропетровської області.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 21 квітня 2009 року у справі №11/25-09 (14/51-07(41/36-07) провадження було припинено у зв`язку з припиненням державної реєстрації ДП «Оріль» та визнанням його банкрутом.

Крім того, в 2007 році ТОВ ДП «Комфорт» звернулось до ДП «Оріль» з позовом про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 26 лютого 2008 року у справі №39/97-08 за ТОВ КП «Комфорт» визнано право власності на об`єкти житлової нерухомості гуртожитку літ. А-12, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Постановою Вищого господарського суду України від 13 листопада 2008 року у справі № 39/97-08 за касаційною скаргою Фонду держмайна рішення Господарського суду Дніпропетровської області скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Господарського суду Дніпропетровської області.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 15 квітня 2009 року у справі №16/91-09 (39/97-08) провадження було припинено.

Позивач зазначає, що у жовтні 2007 року ОСОБА_20 , ОСОБА_8 і ОСОБА_21 звернулися до суду із позовом до Фонду державного майна України, ТОВ ДП «Комфорт», третя особа - ЗАТ «Оріль», в якому просили визнати приватизацію гуртожитку по АДРЕСА_1 недійсною, виключивши його з переліку нерухомого майна, яке передавалося у власність ЗАТ «Оріль» згідно з договором купівлі-продажу від 08 вересня 1993 року.

У березні 2010 року ТОВ «ДП Комфорт» також звернулося до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_20 , ОСОБА_8 і ОСОБА_21 та Фонду державного майна України про визнання права власності на частину будівлі гуртожитку літ. А-12 за адресою: АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що 13 листопада 2007 року між ним та ДП «Оріль» було укладено в письмовій формі договір купівлі-продажу, предметом якого був вказаний гуртожиток.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровськ від 28 жовтня 2010 року у справі №2-242/10 у задоволенні позову ОСОБА_20 , ОСОБА_8 і ОСОБА_21 відмовлено, а позов ТОВ ДП «Комфорт» задоволено та визнано право власності на частину будівлі гуртожитку А-12 за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2010 року зазначене рішення скасовано, позов ОСОБА_20 , ОСОБА_8 і ОСОБА_21 задоволено частково, а провадження за позовом ТОВ «ДП Комфорт» закрито.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 04 квітня 2012 року рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2010 року в частині позовних вимог ОСОБА_20 , ОСОБА_8 і ОСОБА_21 скасовано та провадження у справі в цій частині закрито, а в частині позовних вимог ТОВ «ДП Комфорт» направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Результатом повторного розгляду даної справи стало рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 вересня 2012 року у справі № 2- 242/10, яким було відмовлено у задоволенні позовних вимог ТОВ «ДП Комфорт» про визнання права власності на частину будівлі гуртожитку А-12 за адресою: АДРЕСА_1 .

Договір купівлі-продажу частини будівлі від 13 листопада 2007 року укладений між ДП «Оріль» та ТОВ «ДП Комфорт» в письмовій формі без нотаріального посвідчення. Відтак, позивач вважає, що ТОВ КП «Комфорт» не набуло право власності на вищезазначене майно та не мало права їм розпоряджатися.

Судовими рішеннями встановлено, що доводи ТОВ «ДП Комфорт» про те, що ДП «Оріль» ухилилося від нотаріального посвідчення вказаного договору купівлі-продажу, а тому вони мають право відповідно до вимог ст.ст. 628, 655, 658 ЦК України на визнання за ним права власності на спірну частину гуртожитку, є необґрунтованими, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210, 640 ЦК України пов`язується саме з нотаріальним посвідченням та з державною реєстрацією тощо.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26 листопада 2013 року у справі № 910/10830/13 за позовом ОСОБА_20 до Фонду державного майна України, за участю третьої особи - КП «Промінь», про визнання приватизації ЗАТ «Оріль» гуртожитку, який знаходиться за адресою: вул.Набережна Перемоги, 46 у м. Дніпропетровську недійсною, було відмовлено у задоволенні позовних вимог повністю.

Судом було встановлено, що після завершення приватизації Дніпропетровської виробничо-торговельної фірми «Оріль» спірний гуртожиток не був включений до складу цілісного майнового комплексу, тобто фактично залишився у державній власності.

Таким чином, ТОВ «ДП Комфорт» не набуло права власності на майно гуртожитку, оскільки договір купівлі-продажу частини будівлі гуртожитку А-12 за адресою: АДРЕСА_1 від 13 листопада 2007 року, що був укладений між ним та ДП «Оріль», є нікчемним, що було встановлено Апеляційним судом Дніпропетровської області в межах розгляду справи № 2-242/10.

Отже, останній не міг внести це майно до статутного капіталу ТОВ КП «Комфорт», оскільки не мав на це правових підстав, що і було встановлено постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 12 травня 2016 року та постановою Вищого господарського суду України від 19 липня 2016 року у справі № 904/10561/15.

Встановлені судовими рішеннями у справі №910/10830/13 обставини, а саме, відсутність у матеріалах приватизаційної справи розшифровки основних засобів залишкової вартості станом на 28 жовтня 1993 року, а також висновок судів, що до початку приватизації та після її завершення спірний гуртожиток не був у складі цілісного майнового комплексу, що державне майно знаходилося у покупця на праві повного господарського відання (організації орендарів Дніпропетровської виробничо-торговельної взуттєвої фірми «Оріль») до моменту підписання сторонами договору купівлі-продажу КП-151, є преюдиційними у цій справі.

Крім того, рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 28 грудня 2015 року у справі № 904/10561/15 за позовом ТОВ КП «Комфорт» до ТОВ ДП «Комфорт» про визнання права власності визнано за ТОВ КП «Комфорт» право власності на передане йому як внесок до статутного капіталу нерухоме майно в будівлі гуртожитку літ. А-12 за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: а*** - ґанок; приямки; загальна площа першого поверху гуртожитку 85,5 кв. м; загальна площа другого поверху гуртожитку 547,9 кв. м; загальна площа третього поверху гуртожитку 338,1 кв. м; загальна площа четвертого поверху гуртожитку 454,1 кв. м; прим 512 (п`ятий поверх): поз. 1 площею 1,8 кв. м; поз. 4 площею 4,1 кв. м; загальна площа приміщення 512 - 34,2 кв. м; загальна площа п`ятого поверху гуртожитку 430,1 кв. м; загальна площа шостого поверху гуртожитку 471,5 кв. м; загальна площа сьомого поверху гуртожитку 584,9 кв. м; загальна площа восьмого поверху гуртожитку 435,8 кв. м; загальна площа дев`ятого поверху гуртожитку 548,5 кв. м; загальна площа десятого поверху гуртожитку 622,9 кв. м; загальна площа одинадцятого поверху гуртожитку 620,70 кв. м; загальна площа дванадцятого поверху гуртожитку 444,2 кв. м; загальна площа гуртожитку літ. А-12 - 5750 кв. м, та у загальному користуванні ґанок літ. а.

Постановою Вищого господарського суду України від 19 липня 2016 року вказане рішення було скасовано, а провадження у справі припинено. Відтак, ТОВ КП «Комфорт» не набуло право власності на вищезазначене майно та не мало права ним розпоряджатися.

Однак, ОСББ «Перемога 46» набуло права власності на місця загального користування гуртожитку літ. А-12, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за договором дарування нерухомого майна від 07 квітня 2017 року, укладеного з ТОВ ДП «Комфорт» за реєстровим № 724, тому, на підставі ст. 215 ЦК України, позивач вважає, що такий договір належить визнати недійсним, а спірне майно, частину будівлі гуртожитку літ.А-12 (частка 321/1000):

І поверх: приміщення ІІІ-1; ІІІ-2а; IV-I; V-I; VIII-I; ІХ-І, площею 85,5 кв. м;

II поверх: приміщення ІІІ -17, 20, 23, 24, 25, IV-2; V-2; VIII-2; ІХ-2; II-1; ІІ-2 площею 151,8 кв. м;

III поверх: приміщення ІІІ -25, 26, 27, 28, 29, 30, 31; приміщення IV-3; V-3; VIII-3; ІХ-3; ІІІ-1; ІІІ-2; ІІІ-З; ІІІ-4, площею 154,8 кв. м;

IV поверх: приміщення ІІІ-36, 37, 38, 39, 40, 42, 43, 44, 57, приміщення IV-14; V-4; VIII-4; ІХ-4; IV-1, 2, 3, 4, площею 156 кв. м;

V поверх: приміщення ІІІ-46, 47, 50, 51, 52, 54, 55, 56, приміщення IV-5;

V-5; VIII-5; ІХ-5; V-1,2,3,4, площею 154,8 кв. м.;

VI поверх: приміщення III-58, 59, 62, 63, 64, 65, 68; приміщення IV-6; V-6; VIII-6; ІХ-6; VI-1, 2, 3, 4, площею 154,8 кв. м;

VII поверх: приміщення ІII-69, 70, 73, 74, 75, 76, 79; приміщення IV-7; V-7; VIII-7; ІХ-7; VII-1, 2, 3, 4, площею 156,3 кв. м;

VIII поверх: приміщення III-80, 82, 84, 85, 86, 88, 89, 90; IV-8; V-8; VIII-8; ІХ-8; VIII-1, 2, 3, 4, площею 155,6 кв. м;

IX поверх: приміщення III-91, 93, 95, 96, 97, 100, 101; IV-9; V-9; VIII-9; ІХ-9; IX-1, 2, 3, 4, площею 154,8 кв. м;

Х поверх: приміщення ІII-102, 105, 106, 107, 108, 110, 112, приміщення IV-10; V-10; VIII-10; ІХ-10; Х-1, 2, 3, 4, площею 154,8 кв. м;

ХІ поверх: приміщення III-113, 115, 116, 117, 118, 120, 123; приміщення IV-11; V-11; VIII-11; IX-11; ХІ-1, 2, 3, 4, площею 154,8 кв. м;

ХІI поверх: приміщення III-124, 126, 128, 129, 130, 133, 134; приміщення IV-12; V-12; VIII-12; ІХ-12; ХІІ-1, 2, 3, 4, площею 156,3 кв. м. Загальна площа (частка 321/1000) - 1790,3 кв. м, що знаходиться за адресою: м. Дніпро, вул.Набережна Перемоги, 46, витребувати, в силу положень ст. 387,388 ЦК України від ОСББ Перемога 46 у власність держави в особі Фонду Державного майна України, у якого таке майно вибуло поза його волею, та визнати за державою в особі Фонду державного майна України право власності на вищевказані приміщення.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 березня 2024 року позов Фонду державного майна України - задоволено частково.

Визнано недійсним договір дарування, укладений 07 квітня 2017 року № 724 між ОСББ «Перемога 46» та ТОВ «ДП Комфорт», посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Зайченко І.А.

Визнано право власності за державою в особі Фонду державного майна України на приміщення, частину будівлі гуртожитку літ. А-12:

-I поверх: приміщення IІI-1; ІІІ-2а; ІV-І; V-І; VІІІ-І; ІХ-І, площею 85,5 кв.м.;

-II поверх: приміщення III -17, 20, 23, 24, 25, ІV-2; V-2; VIII-2; ІХ-2; II-1; ІІ-2 площею 151,8 кв.м.;

-III поверх: приміщення ІІІ-25, 26, 27, 28, 29, 30, 31; приміщення IV- 3; V-3; VІІІ-3; ІХ-3; III-1; IІІ-2; ІІІ-З; ІІІ-4, площею 154,8 кв.м.;

-IV поверх: приміщення ІІІ-36, 37, 38, 39, 40, 42, 43, 44, 57, приміщення IV-14; V-4; VIІІ-4; ІХ-4; IV-1,2,3,4, площею 156 кв.м.;

-V поверх: приміщення ІІІ-46 ,47, 50, 51, 52, 54, 55, 56, приміщення IV-5; V-5; VІІІ-5; ІХ-5; V-1,2, 3,4, площею 154,8 кв.м.;

-VI поверх: приміщення ІІІ-58, 59, 62, 63, 64,65 ,68; приміщення IV-6; V- 6; VІІІ-6; ІХ-6; VІ-1, 2, 3, 4, площею 154,8 кв.м.;

-VII поверх: приміщення ІІІ-69, 70, 73, 74, 75, 76, 79; приміщення IV-7; V-7; VIІІ-7; ІХ-7; VІІ-1,2,3,4, площею 156,3 кв. м;

-VIII поверх: приміщення ІІІ-80, 82, 84, 85, 86, 88, 89, 90, IV-8; V-8; VІІІ-8; ІХ-8; VШ-1,2,3 площею 149,9 кв.м.;

-IX поверх: приміщення III-91, 93, 95, 96, 97, 100, 101; IV-9; V-9; VІІІ-9; ІХ-9; ІХ-1,2,3,4, площею 154,8 кв.м;

-X поверх: приміщення III-102, 105, 106, 107, 108, 110, 112, приміщення IV-10; V-10; VIII-10; IX-10; Х-1, 2, 3, 4, площею 154,8 кв.м.;

-XI поверх: приміщення III-113, 115, 116, 117, 118, 120, 123; приміщення IV-11; V-11; VIII-11, ІХ-11; ХІ-1, 2, 3, 4, площею 154,8 кв. м;

-XII поверх: приміщення III-124, 126, 128, 129, 130, 133, 134; приміщення IV-2; V-12; VІІІ-12; ІХ-12; ХІІ-1, 2, 3, 4, площею 156,3 кв. м.

Загальна площа 1789,6 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Дніпро, вул.Набережна Перемоги, 46.

Витребувано з чужого незаконного володіння ОСББ «Перемога 46» на користь держави в особі Фонду державного майна України приміщення, частину будівлі гуртожитку літ.А-12:

-I поверх: приміщення IІI-1; ІІІ-2а; ІV-І; V-І; VІІІ-І; ІХ-І, площею 85,5 кв.м.;

-II поверх: приміщення III -17, 20, 23, 24, 25, ІV-2; V-2; VIII-2; ІХ-2; II-1; ІІ-2 площею 151,8 кв.м.;

-III поверх: приміщення ІІІ-25, 26, 27, 28, 29, 30, 31; приміщення IV- 3; V-3; VІІІ-3; ІХ-3; III-1; IІІ-2; ІІІ-З; ІІІ-4, площею 154,8 кв.м.;

-IV поверх: приміщення ІІІ-36, 37, 38, 39, 40, 42, 43, 44, 57, приміщення IV-14; V-4; VIІІ-4; ІХ-4; IV-1,2,3,4, площею 156 кв.м.;

-V поверх: приміщення ІІІ-46 ,47, 50, 51, 52, 54, 55, 56, приміщення IV-5; V-5; VІІІ-5; ІХ-5; V-1,2, 3,4, площею 154,8 кв.м.;

-VI поверх: приміщення ІІІ-58, 59, 62, 63, 64,65 ,68; приміщення IV-6; V- 6; VІІІ-6; ІХ-6; VІ-1, 2, 3, 4, площею 154,8 кв.м.;

-VII поверх: приміщення ІІІ-69, 70, 73, 74, 75, 76, 79; приміщення IV-7; V-7; VIІІ-7; ІХ-7; VІІ-1,2,3,4, площею 156,3 кв. м;

-VIII поверх: приміщення ІІІ-80, 82, 84, 85, 86, 88, 89, 90, IV-8; V-8; VІІІ-8; ІХ-8; VШ-1,2,3 площею 149,9 кв.м.;

-IX поверх: приміщення III-91, 93, 95, 96, 97, 100, 101; IV-9; V-9; VІІІ-9; ІХ-9; ІХ-1,2,3,4, площею 154,8 кв.м;

-X поверх: приміщення III-102, 105, 106, 107, 108, 110, 112, приміщення IV-10; V-10; VIII-10; IX-10; Х-1, 2, 3, 4, площею 154,8 кв.м.;

-XI поверх: приміщення III-113, 115, 116, 117, 118, 120, 123; приміщення IV-11; V-11; VIII-11, ІХ-11; ХІ-1, 2, 3, 4, площею 154,8 кв. м;

-XII поверх: приміщення III-124, 126, 128, 129, 130, 133, 134; приміщення IV-2; V-12; VІІІ-12; ІХ-12; ХІІ-1, 2, 3, 4, площею 156,3 кв. м.

Загальна площа - 1789,6 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

У задоволенні вимоги про визнання права власності Фонду державного майна України на частину балкону на VIII поверсі приміщення VШ-4 площею 0,7 кв.м., що належить ОСОБА_1 , та витребування цього майна з чужого незаконного володіння, відмовлено.

Стягнуто в рівних частках з ТОВ «ДП Комфорт», ОСББ «Перемога 46» на користь Фонду державного майна України витрати, пов`язані із поданням позовної заяви, а саме 5763 грн. судового збору (а.с.211-238 Том VІІ).

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення суду в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволені позовних вимог, а у частині вимог, в яких відмовлено у задоволенні, відмовити з інших мотивів, змінити розподіл судових витрат у справі та відшкодувати скаржнику судові витрати, пов`язані з оскарженням судового рішення в апеляційній інстанції.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції залишив усіх співвласників багатоквартирного будинку за спірною адресою такого права співвласності, визнавши за державою одноосібне право власності на усі місця загального користування в цьому будинку, хоча в ньому багато інших співвласників житлових і нежитлових приміщень, право власності яких ніхто не оспорює та не оспорювалось Фондом державного майна України в судовому порядку. Такі співвласники не були залучені відповідачами у цьому позові, на що суд першої інстанції уваги не звернув. Також суд першої інстанції не встановив фактичні обставини права власності ОСОБА_1 на ж.прим.808 в буд. АДРЕСА_1 , до складу якого входить балкон площею 0,7 кв.м. та її право співвласності на місця загального користування в цьому будинку.

Також скаржник зазначила, що суд першої інстанції безпідставно відмовив їй у задоволенні клопотання про зупинення провадження у даній справі до набрання законної сили судового рішення у справі №201/4946/17, де Фонд державного майна України оскаржує договір купівлі-продажу житлового приміщення, за яким ОСОБА_1 є покупцем та що безпосередньо стосується і предмету даного позову. Фондом державного майна України одночасно намагається визнати право власності на одне і те саме майно - балкон площею 0,7 кв.м., який входить до складу її квартири.

Суд першої інстанції в описовій частині судового рішення не зазначив доводи ОСОБА_1 , які викладені в поясненнях на позов від 25 січня 2021 року, також не встановив обставин індивідуальної визначеності спірного об`єкта нерухомого майна - частини будівлі гуртожитку літ.А-12 (321/1000) загальною площею 1790,3 кв.м. за спірною адресою, оскільки позивачем документів технічної інвентаризації на цей об`єкт надано не було, що є, на думка скаржника, самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Крім цього, суд першої інстанції не зробив посилання на доказ, на підставі якого встановив, що спірне нерухоме майно є місцями загального користування в будинку, адже у справі відсутній технічний паспорт на відчужений за оскаржуваним договором дарування виділений об`єкт нерухомого майна.

Суд першої інстанції використав обставини, встановлені в інших судових справах, як преюдиційні, хоча вони такими не є для встановлення обставин права власності держави на спірне майно, не взявши до уваги ч.2 ст. 54 ЦПК України, яка обмежує застосування ч.4 ст. 82 ЦПК України щодо преюдиційності обставин. Обставини щодо права власності держави в особі Фонду державного майна України на весь гуртожиток, які викладені в інших судових рішеннях, відносно ОСОБА_1 не є преюдиційними, адже вона не була учасником цих справ.

На думку скаржника, суд, також не взяв до уваги обставини, що засновниками ОСББ Перемога 46 є 79 співвласників багатоквартирного будинку, а позивач не надав доказів одноосібного права власності за державою на усі житлові та нежитлові приміщення будинку. Також не зазначено доказів, на підставі яких суд дійшов висновку, що гуртожиток не увійшов до складу цілісного майнового комплексу під час його приватизації Дніпропетровською виробничо-торговельною взуттєвою фірмою Оріль, хоча у матеріалах справи у рішенні Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 вересня 2012 року у справі №2-242/10 зазначено про п.62 розшифровки основних засобів по залишковій вартості на 28 жовтня 1993 року, що є невід`ємною частиною договору №КП-151 від 08 вересня 1993 року, де до цілісного майнового комплексу також увійшов і гуртожиток за спірною адресою (а.с.16 Том І). Відтак, ЗАТ Оріль набув право власності на весь цілісний майновий комплекс, включаючи і гуртожиток ще у 1993 році.

Скаржник наголошує, що суд першої інстанції зробив хибні висновки про законодавчу заборону в 1993 році на приватизацію гуртожитків у складі цілісних майнових комплексів підприємств та помилково застосував невірні матеріальні норми права в часі, не врахував позиції Верховного Суду щодо однакового застосування норм матеріального права у правовідносинах з приватизації гуртожитків у складі цілісних майнових комплексів у 1993 році.

Як наслідок, суд першої інстанції невірно застосував норми матеріального права при вирішенні позовних вимог про визнання недійсним договору дарування, встановивши, що ТОВ ДП Комфорт, нібито, не був власником відчуженого майна та не мав права ним розпоряджатись. Натомість, за ст. 216 ЦК України, при застосуванні реституції спірне нерухоме майно має бути повернуто дарувальнику ТОВ ДП Комфорт, який, за висновками суду, права власності на майно не набув. Суд не звернув увагу на невірно обраний спосіб захисту позивачем, який, не є учасником оскаржуваного договору, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Скаржник зазначає, що спірне майно є місцями загального користування багатоквартирного будинку та спільним майном співвласників цього будинку, яке не підлягає відчуженню в одноособову власність окремого співвласника будинку.

Інші учасники справи, своїм правом, передбаченим ст 360 ЦПК України, не скористались та відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не подавали, але, в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно із ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що предметом спору у даній справі є визнання права власності на допоміжні приміщення (місця загального користування) за Державою Україна в особі Фонду державного майна України в будинку по АДРЕСА_1 , який був збудований за рахунок централізованих джерел фінансування, що вбачається з рішення Ради директорів підприємств взуттєвої промисловості від 3-4 квітня 1974 року для робітників Дніпропетровське виробничо-торгове взуттєве об`єднання.

Цей будинок був прийнятий в експлуатацію Рішенням Дніпропетровської міської Ради народних депутатів трудящих №191 від 29 березня 1974 року (Акт держкомісії від 28 березня 1974 року про прийняття в експлуатацію гуртожитку на 682 місця), як збудований СУ-1 для Дніпропетровського взуттєвого об`єднання, якому й був переданий на баланс Дніпропетровського взуттєвого об`єднання як відомчий житловий фонд. Отже, зазначений будинок має статус гуртожитку.

Наказом від 21 березня 1989 року Дніпропетровське виробниче взуттєве об`єднання реорганізоване в Дніпропетровське виробничо-торгове взуттєве об`єднання, яке, в свою чергу, наказом від 08 квітня 1993 року № 151 ліквідоване, а на його базі створено орендне підприємство Дніпропетровської виробничо-торговельної взуттєвої фірми «Оріль».

Орендним підприємством в 1993 році був приватизований цілісний майновий комплекс Дніпропетровського виробничо-торгового взуттєвого об`єднання шляхом викупу. В подальшому орендне підприємство Дніпропетровської виробничо-торговельної взуттєвої фірми «Оріль» було реорганізоване в АТ «Оріль».

Після приватизації цілісного майнового комплексу Дніпропетровського виробничо-торгового взуттєвого об`єднання право власності на зазначену будівлю гуртожитку було зареєстроване за АТ «Оріль» на підставі договору купівлі-продажу КП-151 від 08 вересня 1993 року та переліку/розшифровки/ від 28 жовтня 1993 року обладнання, будівель та споруд, що увійшли до складу майна, про що свідчить лист КП ДМБТІ від 11 травня 2002 року №2671, окрім частини приміщень підвалу та 1-го поверху, що перейшло у власність КП «Промінь».

Надалі АТ «Оріль» було перетворено в ЗАТ «Оріль».

Згідно із матеріалами приватизаційної справи Дніпропетровської виробничо-торговельної фірми «Оріль», 10 вересня 1993 року між Фондом державного майна України в особі представника ОСОБА_41 та організацією орендарів, створеною трудовим колективом Дніпропетровської виробничо-торговельної взуттєвої фірми «Оріль», від імені якої діяв голова ради організації орендарів Грицан В.В., був укладений договір купівлі-продажу № КП-151, предметом якого був цілісний майновий комплекс - Дніпропетровська виробничо-торговельна взуттєва фірма «Оріль», яка знаходиться в м. Дніпропетровськ на вул. Ю. Фучіка, 18, вартістю 2001848 тис. крб.

У подальшому, 28 жовтня 1993 року, був підписаний відповідний акт прийому-передачі, відповідно до якого продавець передав, а покупець прийняв згідно з договором купівлі-продажу від 10 вересня 1993 року № КП-151 частку викупленого державного майна вищезазначеного підприємства вартістю 2001848 тис. крб.

Відповідно до довідки «Характеристика предприятия», яка є додатком до додаткової угоди до договору оренди від 26 червня 1991 року № 35, до складу Дніпропетровської виробничо-торговельної фірми «Оріль» входив ряд соціально-побутових об`єктів, зокрема, гуртожиток на вул. Набережна Перемоги, 46 у м. Дніпро, приміщення в якому є предметом спору.

Інші документи або посилання, які б свідчили про включення спірного гуртожитку до переліку об`єктів, які підлягали приватизації, в матеріалах приватизаційної справи відсутні.

Під час приватизації Дніпропетровської виробничо-торговельної фірми «Оріль» Фонд керувався Законом України «Про приватизацію державного майна» та іншими нормативно-правовими актами, прийнятими на виконання цього Закону, відповідно до частини 2 статті 3 якого в редакції, що була чинною на момент приватизації ДВТ фірми «Оріль», дія цього Закону не поширюється на приватизацію об`єктів житлового фонду.

Отже, гуртожитки як об`єкти державного житлового фонду не підлягали приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного майна», отже, відповідно і гуртожиток на АДРЕСА_1 не був приватизований у складі єдиного майнового комплексу Дніпропетровської ВТФ «Оріль» та залишився у державній власності. Документи або посилання, які б свідчили про включення спірного гуртожитку до переліку об`єктів, які підлягали приватизації, в матеріалах приватизаційної справи відсутні.

Щодо розшифровки основних засобів із залишкової вартості на 28 жовтня 1993 року, що є невід`ємною частиною договору купівлі-продажу від 08 вересня 1993 року № КП-151, якою визначено перелік обладнання, будівель та споруд, які увійшли до складу державного майна, яке підлягало викупу відповідно до цього договору, та відповідно до якої спірний гуртожиток увійшов до вказаного переліку, позивач зазначає, що вона була підписана тільки однією особою, а саме головою ради організації орендарів Грицаном В. В. Підпис представника Фонду державного майна України, уповноваженого на підписання договору, відсутній. Також даний документ взагалі відсутній в архівній справі Фонду з приватизації ДП «Оріль».

Незважаючи на це, у 2006 році ДП «Оріль» звернулося з позовом до ЗАТ «Оріль» про визнання права власності на будівлю гуртожитку, розташованого за адресою: м. Дніпро, вул.Набережна Перемоги, 46.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 14 лютого 2007 року у справі №14/51-07(41/36-07) позов було задоволено, визнано за ДП «Оріль» право власності на будівлю гуртожитку за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 46.

Не погодившись із зазначеним рішенням, Фондом державного майна України було подано касаційну скаргу.

Постановою Вищого господарського суду України від 13 листопада 2008 року у справі №14/51-07(41/36-07) касаційну скаргу було задоволено, рішення Господарського суду Дніпропетровської області скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Господарського суду Дніпропетровської області.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 21 квітня 2009 року у справі №11/25-09 (14/51-07(41/36-07) провадження було припинено, у зв`язку з припиненням державної реєстрації ДП «Оріль» та визнанням його банкрутом.

Поряд з цим, у 2007 році ТОВ ДП «Комфорт» звернулось до ДП «Оріль» з позовом про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 26 лютого 2008 року у справі №39/97-08 позов задоволено.

Не погодившись із зазначеним рішенням, Фондом державного майна України було подано касаційну скаргу.

Постановою Вищого господарського суду України від 13 листопада 2008 року у справі № 39/97-08 касаційну скаргу було задоволено, рішення Господарського суду Дніпропетровської області скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Господарського суду Дніпропетровської області.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 15 квітня 2009 року у справі №16/91-09 (39/97-08) провадження було припинено.

Між тим, 07 квітня 2017 року ТОВ ДП «Комфорт» уклав договір дарування (реєстровий номер договору №724), з Об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Перемога 46», внаслідок чого останнє набуло право власності на місця загального користування в будівлі вищезгаданого гуртожитку, які й є спірними у справі, що розглядаються.

Водночас, як вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, ТОВ КП «Комфорт» набуло право власності на об`єкти житлової нерухомості гуртожитку літ. А-12, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 26 лютого 2008 року у справі № 39/97-08.

Крім того, у жовтні 2007 року ОСОБА_20 , ОСОБА_8 та ОСОБА_21 звернулися до суду із позовом до Фонду державного майна України, ТОВ ДП «Комфорт», третя особа - ЗАТ «Оріль», в якому просили визнати приватизацію гуртожитку на АДРЕСА_1 недійсною, виключивши його з переліку нерухомого майна, яке передавалося у власність ЗАТ «Оріль» згідно з договором купівлі-продажу від 08 вересня 1993 року.

У березні 2010 року ТОВ «ДП Комфорт» також звернулося до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_20 , ОСОБА_8 та ОСОБА_21 та Фонду державного майна України про визнання права власності на частину будівлі гуртожитку літ. А-12 за адресою: АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що 13 листопада 2007 року між ним та ДП «Оріль» було укладено в письмовій формі договір купівлі-продажу, предметом якого був вказаний гуртожиток.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровськ від 28 жовтня 2010 року у справі №2-242/10 у задоволенні позову ОСОБА_20 , ОСОБА_8 та ОСОБА_21 відмовлено, а позов ТОВ ДП «Комфорт» задоволено та визнано право власності на частину будівлі гуртожитку А-12 за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2010 року зазначене рішення скасовано, позов ОСОБА_20 , ОСОБА_8 та ОСОБА_21 задоволено частково, а провадження за позовом ТОВ «ДП Комфорт» закрито.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 04 квітня 2012 року рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2010 року в частині позовних вимог ОСОБА_20 , ОСОБА_8 та ОСОБА_21 скасовано та провадження у справі в цій частині закрито, а в частині позовних вимог ТОВ «ДП Комфорт» направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Результатом повторного розгляду даної справи стало рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 вересня 2012 року у справі № 2-242/10, яким було відмовлено у задоволенні позовних вимог ТОВ «ДП Комфорт» про визнання права власності на частину будівлі гуртожитку А-12 за адресою: АДРЕСА_1 .

Судом першої інстанції встановлено, що при розгляді справи № 2-242/10 судом було встановлено, що договір купівлі-продажу частини будівлі від 13 листопада 2007 року укладений між ДП «Оріль» та ТОВ «ДП Комфорт» в письмовій формі без нотаріального посвідчення.

Також у справі № 2-242/10 судами визначено, що доводи ТОВ «ДП Комфорт» про те, що ДП «Оріль» ухилилося від нотаріального посвідчення вказаного договору купівлі-продажу, а тому вони мають право відповідно до вимог ст.ст. 628, 655, 658 ЦК України на визнання за ним права власності на спірну частину гуртожитку, колегія суддів визнала необґрунтованими, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210, 640 ЦК України пов`язується саме з нотаріальним посвідченням та з державною реєстрацією тощо.

Крім того, рішенням Господарського суду міста Києва від 26 листопада 2013 року у справі №910/10830/13 за позовом ОСОБА_20 до Фонду державного майна України, за участю третьої особи - КП «Промінь», про визнання приватизації ЗАТ «Оріль» гуртожитку, який знаходиться за адресою: м. Дніпро, вул.Набережна Перемоги, 46, недійсною, було відмовлено в задоволенні позовних вимог повністю.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції у даній справі виходив із того, що після завершення приватизації Дніпропетровської виробничо-торговельної фірми «Оріль» спірний гуртожиток не був включений до складу цілісного майнового комплексу, тобто фактично залишився у державній власності.

Також суд першої інстанції вважав доведеним, що ТОВ «ДП Комфорт» не набуло права власності на майно гуртожитку, оскільки договір купівлі-продажу його частини від 13 листопада 2007 року, що був укладений між ним та ДП «Оріль», є нікчемним, та цей факт був встановлений Апеляційним судом Дніпропетровської області в межах розгляду справи № 2-242/10. Отже, останній не міг внести це майно до статутного капіталу ТОВ КП «Комфорт», оскільки не мав на це правових підстав, що і було встановлено постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 12 травня 2016 року та постановою Вищого господарського суду України від 19 липня 2016 року у справі № 904/10561/15.

Також суд першої інстанції, застосувавши положення ч.4 ст. 82 ЦПК України, вважав, що встановлені судовими рішеннями у справі №910/10830/13 обставини, а саме, відсутність у матеріалах приватизаційної справи розшифровки основних засобів залишкової вартості станом на 28 жовтня 1993 року, а також висновки судів, що до початку приватизації та після її завершення спірний гуртожиток не був у складі цілісного майнового комплексу, що державне майно знаходилося у Покупця на праві повного господарського відання (організації орендарів Дніпропетровської виробничо-торговельної взуттєвої фірми «Оріль») до моменту підписання сторонами договору купівлі-продажу КП-151, є преюдиційними, та такими, що не потребують доказування.

Крім того, судом встановлено та взято до уваги той факт, що рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 28 грудня 2015 року у справі № 904/10561/15 за позовом ТОВ КП «Комфорт» до ТОВ ДП «Комфорт» про визнання права власності було задоволено вимоги позивача в повному обсязі та визнано за ТОВ КП «Комфорт» право власності на передане йому як внесок до статутного капіталу нерухоме майно в будівлі гуртожитку літ. А-12 за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: а*** - ґанок; приямки; загальна площа першого поверху гуртожитку 85,5 кв. м; загальна площа другого поверху гуртожитку 547,9 кв. м; загальна площа третього поверху гуртожитку 338,1 кв. м; загальна площа четвертого поверху гуртожитку 454,1 кв. м; прим 512 (п`ятий поверх): поз. 1 площею 1,8 кв. м; поз. 4 площею 4,1 кв. м; загальна площа приміщення 512 - 34,2 кв. м; загальна площа п`ятого поверху гуртожитку 430,1 кв. м; загальна площа шостого поверху гуртожитку 471,5 кв. м; загальна площа сьомого поверху гуртожитку 584,9 кв. м; загальна площа восьмого поверху гуртожитку 435,8 кв. м; загальна площа дев`ятого поверху гуртожитку 548,5 кв. м; загальна площа десятого поверху гуртожитку 622,9 кв. м; загальна площа одинадцятого поверху гуртожитку 620,70 кв. м; загальна площа дванадцятого поверху гуртожитку 444,2 кв. м; загальна площа гуртожитку літ. А-12 - 5750 кв. м, та у загальному користуванні ґанок літ. а.

Однак, постановою Вищого господарського суду України від 19 липня 2016 року вказане рішення було скасовано, а провадження у справі припинено. Відтак, ТОВ КП «Комфорт» не набуло право власності на вищезазначене майно та не мало права ним розпоряджатися.

Разом з цим, на теперішній час в провадженні Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська перебуває цивільна справа № 201/4946/17 за позовом Фонду державного майна України до ОСОБА_1 , ТОВ КП «Комфорт», треті особи: приватний нотаріус ДМНО Зайченко І.О., ОСОБА_14 , ОСОБА_42 , про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового приміщення, за яким ОСОБА_1 є покупцем.

Крім того, в провадженні Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська перебуває цивільна справа № 201/4947/18 за позовом ОСОБА_43 до ОСОБА_44 , ТОВ «КП-Комфорт», приватного нотаріуса ДМНО Зайченко І.А., треті особи ФОП ОСОБА_45 про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна і застосування наслідків його недійсності, визнання права власності на кімнату, визнання незаконними дій нотаріуса і скасування рішень, записів, реєстраційних номерів щодо державної реєстрації, солідарне відшкодування моральної шкоди.

До складу приміщень, які є предметом спору у вказаних цивільних справах, входить частина балкону на VIII поверсі приміщення VШ-4 площею 0,7 кв.м., яка одночасно входить до переліку приміщень, стосовно яких розглядається справа №201/8330/20.

Колегія суддів повністю погоджується як зі встановленими фактичними обставинами, так і з висновком суду першої інстанції.

Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2 ст. 328 ЦК України, права власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Згідно ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Стаття 16 ЦК України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У розумінні зазначених приписів суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

За приписами ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно зі ст.ст. 319, 321 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд; право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України).

У постановах Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1219цс16, від 24 травня 2017 року у справі № 6-1388цс16, від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1625цс16, від 13 вересня 2017 року у справі № 761/32495/15-ц, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-504цс16 наведені висновки про те, що можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у ст.ст. 335 та 376 ЦК України. В усіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України).

Крім того, Верховний Суд зазначив, що ст. 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Відповідно до статті 326 ЦК України, у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна.

Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади.

Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами.

Абзацом 5 пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», чітко визначено, що саме рішення суду про витребування майна є підставою для скасування реєстрації, а не реєстрація права власності є перешкодою для витребування майна, зазначивши наступне:

«Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IVПро державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень).»

Відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" та Рішення Конституційного Суду України від 02 березня 2004 року № 4-рп/2004 допоміжні приміщення передаються у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків безплатно і окремо приватизації не підлягають. Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир.

Згідно з частиною другою ст.382 Цивільного кодексу України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Відповідно до ст.4 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» визначено, що власниками квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку можуть бути фізичні та юридичні особи, територіальні громади, держава.

Власники квартир та нежитлових приміщень є співвласниками спільного майна багатоквартирного будинку.

При цьому спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку (стаття 5 вказаного Закону).

Відповідно до Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» до допоміжних належать приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення).

У додатку Б до ДБН В.2.2.-15-2005 «Житлові будинки. Основні положення» надані терміни та визначення понять, де, зокрема вказано, що «Приміщення технічні - приміщення для розміщення обладнання теплових вузлів, бойлерних електрощитових, венткамер, комутаторів, радіовузлів, машинних відділень, ліфтів, холодильних установок тощо)».

Відповідно до Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 17 травня 2005 року № 76, зареєстрованим в Міністерстві юстиції 25 серпня 2009 року за № 927/11207, допоміжні приміщення житлового будинку призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування населення.

Передача будь-якого допоміжного приміщення у володіння і користування одного або декількох співвласників зачіпає інтереси інших мешканців будинку і може призвести в подальшому до обмеження прав у користуванні інших співвласників.

Якщо ж приміщення у житловому будинку визначені як нежитлові (приміщення громадського призначення) у проектній документації на будинок та відповідно зареєстровані у бюро технічної інвентаризації і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, то будь-які дії з ними їх власника не потребують узгодження з іншими мешканцями житлового будинку.

Крім того, питання поділу майна, що є у спільній сумісній власності, регулюється Цивільним кодексом України, зокрема статтею 372.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 09 листопада 2011 року № 14-рп/2011 «У справі за конституційним зверненням ОСОБА_47 щодо офіційного тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» зі змінами» власники квартир дво- або багатоквартирних житлових будинків та житлових приміщень у гуртожитку, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, житлові приміщення, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою.

Рішення Конституційного Суду України є обов`язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене.

В даному випадку судом першої інстанції вірно встановлено, що власниками житлових приміщень (житлових кімнат у гуртожитку) є Фонд державного майна України, фізичні особи - мешканці гуртожитку, які працювали Дніпропетровської виробничо-торговельної взуттєвої фірми «Оріль» і у 2006-2007 роках за договорами купівлі-продажу придбали у власність житлові приміщення, у яких проживали на підставі ордерів, виданих адміністрацією і профспілковим комітетом Дніпропетровської виробничо-торговельної взуттєвої фірми «Оріль», фізичні особи, які в 2016-2023 роках придбали житлові приміщення у гуртожитку і право власності яких на ці приміщення оспорене, або оспорюється в установленому порядку, користувачі житлових приміщень, які на законних підставах набули право користування цими приміщеннями.

З наведеним вище повністю погоджується і колегія суддів та зазначає, що такі висновки суду першої інстанції прямо спростовують доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що позивач не може бути одноосібним власником лише допоміжних приміщень, адже право власності в ОСББ Перемога 46 набуто за правочином, який за своєю правовою природою є нікчемним. Також колегія суддів зазначає, що скаржником не спростовано жодними доказами встановлені фактичні обставини за іншими судовими процесами щодо права власності на гуртожиток в цілому, де встановлено та, в силу положень ч.4 ст. 82 ЦПК України, має преюдиційних характер доля розгляду цієї справи, що жодна з юридичних осіб, за якими від здійснення приватизації на цілісний майновий комплекс було зареєстровано право власності на спірний гуртожиток, такого права у законний спосіб не набувало, а тому, будинок гуртожитку залишився державною власністю, при цьому, не будучи переданим в порядку приватизації у складі цілісного майнового комплексу.

Колегія суддів наголошує, що суд першої інстанції, з`ясовуючи характер спірних правовідносин, вірно визначив, що предметом спору є визнання недійсним договору дарування укладеним між ТОВ ДП Комфорт та ОСББ Перемога 46, визнання права власності на допоміжні приміщення у гуртожитку за державою в особі Фонду державного майна України та витребування майна з чужого незаконного володіння на користь держави.

Застосовуючи матеріальні норми права до спірних правовідносин, суд першої інстанції правомірно зазначив, що правові, майнові, економічні, соціальні, організаційні питання щодо особливостей забезпечення реалізації конституційного права на житло громадян, які за відсутності власного житла тривалий час на правових підставах, визначених законом, мешкають у гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян або для проживання сімей, жилі приміщення в яких після передачі гуртожитків у власність територіальних громад можуть бути приватизовані відповідно до закону регламентуються спеціальним Законом України №500-VI «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку», сфера дії якого поширюється на громадян та членів їхніх сімей, одиноких громадян, які не мають власного житла, не використали право на безоплатну приватизацію державного житлового фонду, на правових підставах, визначених цим Законом, вселені у гуртожиток та фактично проживають у гуртожитку протягом тривалого часу.

Відповідно до п.4 ст.1 Закону №500-VI, його дія не поширюється на гуртожитки, побудовані або придбані за радянських часів (до 1 грудня 1991 року) приватними або колективними власниками за власні або залучені кошти (крім гуртожитків, що були включені до статутних капіталів організацій, створених у процесі приватизації чи корпоратизації, у тому числі тих, що у подальшому були передані до статутних капіталів інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб).

Пунктом 1 ч.1 ст.3 Закону №500-VI унормовано: забезпечення реалізації конституційного права на житло мешканців гуртожитків, на яких поширюється дія цього Закону, здійснюється з дотриманням таких підходів: всі гуртожитки, на які поширюється дія цього Закону, підлягають передачі у власність територіальних громад.

Згідно до п.п. 4, 5 ч.1 ст.3 Закону №500-VI, гуртожитки, включені до статутних капіталів товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), у тому числі ті, що в подальшому були передані до статутних капіталів (фондів) інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб, передаються у власність територіальних громад відповідно до Загальнодержавної цільової програми передачі гуртожитків у власність територіальних громад з урахуванням особливостей, визначених цим Законом (п.п. 4); рішення про передачу гуртожитків, на які поширюється дія цього Закону, у власність територіальних громад приймає орган, уповноважений управляти державним майном, інший орган, якому передано в користування державне майно, або суд (п.п.5);

Статтею 19 Закону №500-VI заборонено виселення, переселення та відселення мешканців гуртожитку без надання їм іншого житла, придатного для постійного проживання.

Забороняється виселення, переселення та відселення мешканців гуртожитків, на яких поширюється дія цього Закону, які були на правових підставах вселені в гуртожиток і фактично проживають у гуртожитку, без попереднього надання їм (їхнім сім`ям) іншого житла, придатного для постійного проживання людей, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

У тому числі забороняється виселення, переселення та відселення мешканців гуртожитків, стосовно яких триває спір щодо підстав їх вселення у гуртожиток та/або підстав їх фактичного проживання у гуртожитку, - до вирішення спору в досудовому або судовому порядку відповідно до статей 25 і 26 цього Закону.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.11 Закону №500-VI гуртожитки, включені до статутних капіталів, - гуртожитки, збудовані за радянських часів (до 1 грудня 1991 року) за загальнодержавні кошти (у тому числі за кошти державних і колективних підприємств та організацій), що були включені до статутних капіталів (фондів) господарських товариств та інших організацій, створених у процесі приватизації (корпоратизації) колишніх державних (комунальних) підприємств (організацій), у тому числі ті, що в подальшому були передані до статутних капіталів (фондів) інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб, передбачений законом.

Забезпечення реалізації права на житло мешканців гуртожитків візначено статтею 3 Закону №500-VI: «Забезпечення реалізації конституційного права на житло мешканців гуртожитків, на яких поширюється дія цього Закону, здійснюється з дотриманням таких підходів:

1) всі гуртожитки, на які поширюється дія цього Закону, підлягають передачі у власність територіальних громад;

2) передача гуртожитків у власність територіальних громад відповідно до цього Закону здійснюється в порядку та строки, передбачені Загальнодержавною цільовою програмою передачі гуртожитків у власність територіальних громад, затвердженою законом;

3) передача гуртожитків згідно із цим Законом у власність територіальних громад здійснюється відповідно до порядку, передбаченого Законом України "Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності" та прийнятих відповідно до нього підзаконних актів, з урахуванням особливостей цього Закону;

4) гуртожитки, включені до статутних капіталів товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), у тому числі ті, що в подальшому були передані до статутних капіталів (фондів) інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб, передаються у власність територіальних громад відповідно до Загальнодержавної цільової програми передачі гуртожитків у власність територіальних громад з урахуванням особливостей, визначених цим Законом;

5) рішення про передачу гуртожитків, на які поширюється дія цього Закону, у власність територіальних громад приймає орган, уповноважений управляти державним майном, інший орган, якому передано в користування державне майно, або суд;

7) допоміжні приміщення у гуртожитках передаються у спільну сумісну власність власникам житлових приміщень у таких гуртожитках безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Підстави реалізації права на житло визначені статтею 4 Закону №500-VI:

«1. Громадяни та члени їхніх сімей, на яких поширюється дія цього Закону, мають право на приватизацію жилих приміщень у гуртожитках, що перебувають у власності територіальних громад і можуть бути приватизовані відповідно до цього Закону за рішенням місцевої ради.

Приватизація жилих приміщень у гуртожитках здійснюється відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" та прийнятих відповідно до нього нормативно-правових актів з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Приватизація жилих і нежилих приміщень у гуртожитках, що перебувають у власності територіальних громад, які раніше були самовільно переплановані, може відбуватися після визнання перепланування таким, що відповідає законодавству України щодо технічних умов і будівельних норм до житла.

2. Мешканці гуртожитку, які на правових підставах, визначених цим Законом, проживають у гуртожитках, на які поширюється дія цього Закону (державної форми власності, а також у гуртожитках, включених до статутних капіталів товариств, у тому числі тих, що в подальшому були передані до статутних капіталів інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб), набувають право на приватизацію жилих приміщень у таких гуртожитках після їх передачі у власність відповідної територіальної громади згідно з цим Законом та Загальнодержавною цільовою програмою передачі гуртожитків у власність територіальних громад. Зазначене право поширюється на дітей законних мешканців гуртожитків, які народилися під час проживання їхніх батьків у гуртожитках, на які поширюється дія цього Закону».

Право власників приватизованих житлових приміщень у гуртожитку на допоміжні приміщення у гуртожитку та обов`язок щодо їх утримання визначені статтею 6 Закону №500-VI:

1. Власники житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у гуртожитку і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території, відповідно до своєї частки у майні гуртожитку. Допоміжні приміщення у гуртожитку передаються у спільну сумісну власність безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

2. Співвласники допоміжних приміщень у гуртожитку зобов`язані не перешкоджати іншим особам у правомірному користуванні такими приміщеннями.

3. Утримання допоміжних приміщень у гуртожитках та прибудинкових територій здійснюється у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.»

(Стаття 6 діє у цій редакції Закону з 08 вересня 2011 року на підставі Закону № 3716-VI)

Відповідно до статті 7 Закону №500-VI:

«1. Власники житлових та нежитлових приміщень у гуртожитку можуть створювати об`єднання співвласників багатоквартирного будинку відповідно до закону.

2. Після передачі гуртожитку у комунальну власність відповідно до цього Закону та створення власниками житлових та нежитлових приміщень в гуртожитку об`єднання співвласників багатоквартирного будинку зміна статусу гуртожитку здійснюється відповідно до закону.»

З аналізу наведених норм Закону №500-VI вбачається особливий режим передання у власність житлових приміщень у гуртожитку шляхом передання до власності територіальних громад і приватизації, і аж ніяк не відчуження шляхом внесення до статутних капіталів господарських товариств або відчуження у будь-який інший спосіб.

Колегія суддів наголошує, що власниками житлових приміщень на день розгляду спору є Фонд державного майна України, фізичні особи - мешканці гуртожитку, працівники Дніпропетровської виробничо-торговельної взуттєвої фірми «Оріль» і у 2006-2007 роках за договорами купівлі-продажу придбали у власність житлові приміщення, фізичні особи, які в 2016-2023 роках придбали житлові приміщення у гуртожитку і право власності яких на ці приміщення оспорене, або оспорюється в установленому законом порядку, користувачі житлових приміщень, які на законних підставах набули право користування ними.

В даному випадку, як вірно встановив суд першої інстанції, відповідач у справі ОСББ «Перемога 46» згідно норм Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», є однією із форм управління багатоквартирним будинком.

Створення та діяльність ОСББ регулюються нормами Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», відповідно до якого ОСББ створюється на основі права сумісної власності і представляє лише співвласників нерухомості, щоб самостійно вирішувати хто обслуговуватиме будинок, які будуть внески на його утримання (квартплата), кому здавати в оренду нежитлові приміщення тощо, куди витрачати гроші. Ефективне використання коштів і контроль приводять до якіснішого та раціональнішого утримання будинку.

ОСББ несе лише управлінські повноваження і не стає власником будинку в цілому, або будь-якої його частини співвласниками будинку залишаються власники квартир та нежитлових приміщень, йому не належать допоміжні приміщення та земельна ділянка (якщо вона була приватизована). Все це майно належить співвласникам будинку.

Зазначене виключає набуття будь-якою особою права власності на такі приміщення, як на окремий об`єкт цивільних прав. Відповідне положення міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду по справі №914/554/19 від 16 грудня 2020 року.

Встановлені обставини та зазначені висновки суду першої інстанції повністю спростовують доводи скаржника ОСОБА_1 про те, що ОСББ створено співвласниками жилих приміщень та має право набути право власності на допоміжні приміщення гуртожитку нарівні з усіма співвласниками житлових приміщень гуртожитку, адже ОСББ несе лише управлінські повноваження і не стає власником будинку в цілому, або будь-якої його частини, на відміну від держави, у власності якої цей будинок і був та вибув у незаконний спосіб.

У розумінні положень ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Верховний Суду складі колегії суддів Касаційного господарського суду у своїй постанові від 12 березня 2018 року у справі № 910/22319/16 з посиланням на Постанову Пленуму Верховного Суду України від 09 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначив, що власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

Таким чином, суд першої інстанції правомірно встановив, з чим повністю погоджується і колегія суддів, що позивач, у розумінніположень ч.3 ст.215 ЦК України є заінтересованою особою, має право звернутися до суду за захистом свого порушеного права.

Частиною 1 ст.215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину, є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою 203 ЦК України.

Відповідно до частини 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частиною 1 ст.317 ЦК України унормовано, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Колегія суддів наголошує, що ТОВ «ДП Комфорт» вчинило правочин не будучи власником відчужуваного майна, що вірно встановлено і судом першої інстанції та не спростовано скаржником при розгляді апеляційної скарги.

Таким чином, зміст укладеного договору дарування між ТОВ «ДП Комфорт» та ОСББ «Перемога 46», предметом якого були відчуження місць загального користування, суперечить інтересам не тільки держави, але й мешканців цього гуртожитку, оскільки товариство розпорядилося майном, яке не було його власністю, а є власністю держави та інших власників житлових приміщень гуртожитку, як це вірно встановлено судом першої інстанції.

Вирішуючи заявлені вимоги щодо визнання договору дарування, укладеного 07 квітня 2017 року №724 між ТОВ ДП Комфорт та ОСББ Перемога 46, суд першої інстанції, вірно з`ясувавши характер спірних правовідносин, врахувавши обставини, встановлені судовими рішеннями, наведеними вище, правомірно дійшов висновку про задоволення такої вимоги, оскільки такий договір дарування місць загального користування є недійсним в силу Закону, з чим повністю погоджується і колегія суддів.

Що стосується визнання за позивачем права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння, то суд першої інстанції зазначив наступне, з чим погоджується і колегія суддів.

На теперішній час гуртожиток по АДРЕСА_1 до територіальної громади не переданий. При цьому, набуття права власності на житлові приміщення у гуртожитку його мешканцями можливе лише після передачі гуртожитку до територіальної громади. При цьому у першу чергу вирішуються питання приватизації житлових приміщень мешканцями гуртожитку, які на законних підставах заселені до гуртожитку.

Порядок безоплатної передачі об`єктів права державної власності із сфери управління міністерств, інших центральних та місцевих органів виконавчої влади, визначений Положенням про порядок передачі об`єктів права державної власності (затв. Постановою КМУ від 21 вересня 1998 року № 1482) (далі - Положення №1482).

Пунктом 3 даного Положення №1482 визначено, що ініціатива щодо передачі об`єктів права державної власності може виходити відповідно від органів, уповноважених управляти державним майном, або самоврядних організацій.

Тобто, в цілому гуртожиток по вул.Набережна Перемоги 46 у м. Дніпрі, як об`єкт державної власності, має бути переданий відповідно до Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку» у власність територіальної громади міста Дніпра за рішенням Фонду державного майна України для проведення приватизації гуртожитку відповідно до вимог і на підставі чинного законодавства.

Фактичні обставини справи склалися таким чином, що спірна частина приміщень в зазначеному будинку гуртожитку, в порушення вимог Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку» (набрав чинності 01 січня 2009 року) була відчужена за договором дарування, а право власності відчужувача за цим договором було набуте на підставі судових рішень, які в подальшому скасовані.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, провадження № 12-158гс18).

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Тлумачення вказаних норм права свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення.

Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18; від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, провадження № 12-187гс18; від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18; від 11 вересня 2019 року у справі 487/10132/14-ц, провадження № 14-364цс19; від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19, провадження № 12-84гс20 та інших).

Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.

При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Частиною 1 ст.317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, а ст.321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 1 ст.330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст.388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до ст.387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно до частини 3 статті 388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Крім того, в п.26 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», судам роз`яснено, що відповідно до положень ч.1 ст.388 ЦК України, власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі.

Приписами ст.326 ЦК України встановлено, що у державній власності є майно, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідні органи державної влади.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про Фонд державного майна України», ФДМУ є центральним органом виконавчої влади із спеціальним статусом, що реалізує державну політику у сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна, управління об`єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами держави щодо об`єктів державної власності, що належать до сфери його управління, а також у сфері державного регулювання оцінки державного майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності.

Згідно п.5 ч.1 ст.4 Закону України «Про Фонд державного майна України», до основних завдань Фонду державного майна України належать, зокрема повернення у державну власність державного майна, що було приватизоване, відчужене або вибуло з державної власності з порушенням законодавства.

Таким чином, надаючи правову оцінку встановленим обставинам у справі, суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що оскільки спірне майно в гуртожитку літ. А-12, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 вибуло з володіння поза волею власника - Держави Україна, позовні вимоги Фонду державного майна України про визнання права його власності на спірні приміщення та витребування майна з чужого незаконного володіння теж підлягають задоволенню, з чим повністю погоджується і колегія суддів.

Колегія суддів наголошує, що доводи скаржника щодо застосування до спірних правовідносин реституції, визначеної положеннями ст. 216 ЦК України, не можуть бути взяті до уваги, оскільки держава була власником спірного нерухомого майна до незаконного вибуття гуртожитку з її власності поза волею держави, інтереси якої в даному випадку представляє Фонд Державного майна України, а тому, саме положення ст. 387, 388 ЦК України регулюють спірні правовідносини, які і застосовані правомірно судом першої інстанції.

Суд також врахував, шо на даному етапі право власності на спірні приміщення порушено саме у позивача, оскільки його завданням є передача гуртожитку до власності територіальної громади міста Дніпра в цілому з наступною приватизацією житлових приміщень в цьому гуртожитку особами, які понад тридцять років проживають там на законних підставах.

Разом з цим, що стосується частини балкону, про яку наголошує скаржник ОСОБА_1 , суд першої інстанції також правомірно відмовив у витребуванні цього майна на користь держави, адже зазначене приміщення належить не відповідачам, а третій особі у даній справі ОСОБА_1 , щодо права власності якої на це приміщення балкону тривають судові спори, які розглядаються Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська у вищезгаданих цивільних справах №201/4946/17 та № 201/4947/18.

Зазначене спростовує доводи скаржника про те, що вона разом із іншими співвласниками жилих приміщень повинна бути відповідачами у даній справі.

Колегія суддів зазначає, що, відповідно до ч.1,3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Частиною першою статті 48 ЦПК України визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

У відповідності до ч.1 ст. 53 ЦПК України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї зі сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.

Статтею 175 ЦПК України встановлено, що, викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло осіб, які приймають участь у справі. Визначення сторін, предмета та підстав спору є правом позивача.

З цих підстав, колегія суддів доходить висновку, що Фондом, який є позивачем у даній справі, не було визначено в його позові відповідачами усіх співвласників, зокрема, фізичних осіб, жилих приміщень гуртожитку, адже безпосередньо право власності таких фізичних осіб на жилі приміщення у цій справі позивачем не оскаржується, однак, залучивши третіми особами співвласників жилих приміщень будинку, позивач вірно зазначив, що рішення у цій справі може вплинути на їх права та інтереси, з чим і погоджується колегія суддів та що не спростовано скаржником.

Колегія суддів також зазначає, що інші доводи апеляційної скарги на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують.

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Суд з дотриманням приписів процесуального законодавства правильно і повно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, які виникли із встановлених ним обставин, правові норми, що підлягають застосуванню до цих правовідносин та вирішив спір відповідно до закону.

Отже, розглядаючи спір по суті позовних вимог, який виник між сторонами у справі, місцевий суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення по суті спору, так і додаткове рішення щодо вирішення питання стягнення витрат на правову допомогу, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Враховуючи зазначене, відповідно до ст. 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 березня 2024 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

Т.П. Красвітна