ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/215/25Головуючий по 1 інстанції
Справа №711/8508/24 Категорія: 331500000 Кондрацька Н. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2025 року

м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л., Гончар Н.І.,

секретар: Широкова Г.К.,

учасники справи:

заявник ОСОБА_1 , яка також діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 ,

заінтересована особа ОСОБА_3 ,

особа, яка подає апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка також діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка також діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 06 листопада 2024 року (у складі судді Кондрацької Н.М.) в справі за заявою ОСОБА_1 , яка також діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , заінтересована особа: ОСОБА_3 , про видачу обмежувального припису,

в с т а н о в и в :

В жовтні 2024 року ОСОБА_1 в своїх інтересах та в інтересах свого малолітнього сина ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису.

Заяву обґрунтовує тим, що вона є потерпілою від домашнього насильства, яке тривалий час умисно та систематично вчиняє її чоловік ОСОБА_3 .

Із чоловіком спочатку проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, під час спільного проживання ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син, ОСОБА_2 . 24.01.2017 ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 ,

виданим Придніпровським районним у місті Черкаси відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, про що 24.01.2017 було зроблено відповідний актовий запис № 19.

Оскільки подружжя планувало спільне життя в м. Черкаси, ОСОБА_1 переїхала із Закарпатської області, де народилась та проживала тривалий час. ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживали разом в домоволодінні матері останнього, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , однак не в її будинку, а в літній кухні, яку за спільні кошти перебудували в повноцінний окремий будинок зі всіма зручностями.

Також в 2022 році за спільні кошти придбали автомобіль для спільного користування, оскільки заявник має право на керування транспортними засобами, відповідні навички та досвід водіння.

Разом з тим, останнім часом чоловік, який певний час проходив військову службу, почав все частіше вживати алкогольні напої, внаслідок чого проявляв агресію та неодноразово в стані алкогольного сп`яніння ображав заявницю нецензурною лайкою та виганяв назад до Закарпаття. Зазначає, що ОСОБА_3 має відношення до військової служби, в нього в будинку є зброя, яку він не зберігає у сейфі та допускає випадки погроз із застосуванням зброї.

30.09.2022 ОСОБА_3 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, застосував до неї силу та фізичне насильство, а саме, вдарив по голові, по вуху, внаслідок чого вона вимушена була звертатись за медичною допомогою. Тоді ОСОБА_1 діагностували струс головного мозку, закриту черепно мозкову травму, травматичний розрив барабанної перетинки, що призвело до туговухості І ступеню. Внаслідок травми вона 3 дні лікувалась в лікарні, однак після виписки до поліції із заявою про це не зверталась, так як хотіла зберегти сім`ю та сподівалась, що її чоловік нічого подібного робити не буде.

03.09.2024 року відбувся новий епізод агресії та вчинення насильства відносно заявниці та відносно малолітнього сина. Під час конфлікту, який виник з приводу користування заявницею автомобілем, ОСОБА_3 кричав та ображав нецензурною лайкою, намагався забрати телефон та вдарити, із силою штовхнув в стінку, внаслідок чого заявниця сильно вдарилась головою та впала на підлогу.

Хвилюючись за свою безпеку та за безпеку свого сина, заявниця зателефонувала за номером 101, а потім до поліції на лінію 102, оскільки чоловік знаходився в агресивному стані та не зупинявся.

Того ж вечора заявницю з дитиною на поліцейському авто відвезли до безпечного місця. В подальшому чоловік телефонував, писав повідомлення із погрозами, що заявить в поліцію про розшук сина.

За таких обставин, перебуваючи у безпечному місці, на наступний день заявниця наважилась звернутись із заявою про притягнення до відповідальності ОСОБА_3 .

Після подання заяви працівники поліції відібрали пояснення, а також при виїзді на місце вчинення правопорушення 15.09.2024 винесли терміновий заборонний припис серії АА 489992 щодо ОСОБА_3 з огляду на існуючі ризики, наявність зброї, попередні випадки насильства та з огляду на агресивну поведінку та погрози чоловіка в мою адресу, а також склали відносно нього протокол про адміністративне правопорушення серії ВАВ 026623.

Впродовж перебування заявниці із сином в безпечному місці ОСОБА_3 продовжує психологічно тиснути та погрожує. Такі погрози заявниця сприймає як реальні, оскільки його попередні вчинки були досить болючими.

В зв`язку з цим, заявниця вимушена була звернутись за допомогою до психолога.

За результатами обстеження у психолога ОСОБА_1 рекомендовано звернутися до медичного закладу для покращення стану, уникати стресових ситуацій та максимально дистанціюватися від ОСОБА_3 , як джерела травмування та небезпеки.

За результатом роботи сина із дитячим психологом було надано висновок про те, що згадуючи про батька, дитина напружується та ухиляється від діалогу, часто згадує його в нетверезому стані, спогади і спілкування про батька у дитини викликають тривогу. Проживаючи окремо від батька, дитина почуває себе у безпеці, а його поведінка змінилась на більш спокійну та довірливу.

Саме тому з метою недопущення вчинення ОСОБА_3 протиправних дій, реалізації ним погроз та продовження випадків домашнього насильства та побиття, ОСОБА_1 вимушена звернутись до суду із заявою про видачу обмежувального припису в своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина.

Просить видати обмежувальний припис строком на шість місяців, яким визначити такі заходи тимчасового обмеження прав ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованому та проживаючому за адресою: АДРЕСА_1 , а саме:

1) заборонити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебувати в місці постійного проживання (перебування) постраждалих осіб ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та малолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

2) заборонити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , наближатися на відстань ближче 200 метрів до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та малолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

3) заборонити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та малолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , якщо вони за власним бажанням перебувають у місці, невідомому кривднику, переслідувати їх та в будь-який спосіб спілкуватися з ними;

4) заборонити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , вести листування, телефонні переговори із ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та малолітнім сином ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , або контактувати з ними через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 06.11.2024 у задоволенні заяви про видачу обмежувального припису відмовлено.

Суд мотивував прийняте рішення тим, що заявником не надано доказів для обґрунтованого висновку про наявність підстав для ухвалення рішення про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_3 . Зазначив, що фактично встановлені обставини свідчать лише про наявність конфліктних відносин між подружжям з приводу користування спільним майном (автомобілем), різних поглядів на побут та життя.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, заявниця ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 06.11.2024 скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її заяву повністю.

В обґрунтування скарги зазначає, що при розгляді справи суд першої інстанції не в повній мірі з`ясував обставини, що мають значення для справи. Звертає увагу суду, що в матеріалах справи наявні докази того, що ОСОБА_3 вчиняв домашнє насильство психологічного та фізичного характеру, зокрема протокол про вчинення адміністративного правопорушення, терміновий заборонний припис та висновки психолога, які свідчать про спричинення психологічної шкоди як самій заявниці, так і їхньому спільному сину ОСОБА_2 . Вказує, що суд не врахував наявності ризиків повторного вчинення домашнього насильства, існування небезпеки для життя та здоров`я заявниці та малолітньої дитини.

Відзив на апеляційну скаргу до Черкаського апеляційного суду не надходив.

Заслухавши доповідь судді, представника ОСОБА_1 адвоката Нікітюка А.М., ОСОБА_3 та його представника адвоката Хмельницьку Л.М., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства.

Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини у вказаній сфері, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, як постраждали від такого насильства.

Відповідно до пунктів 3, 6, 7, 8 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Особа, яка постраждала від домашнього насильства особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі. Кривдник особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі.

Обмежувальний припис стосовно кривдника це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.

Частиною другою статті 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено перелік осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання, серед яких подружжя, батьки (мати, батько) і дитина (діти).

Частинами другою, третьою, четвертою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

У пункті 9 частини першої статті 1 цього Закону визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Отже, видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.

Відповідні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 363/3496/18, провадження № 61-4830св19; від 26 вересня 2019 року у справі № 452/317/19-ц, провадження № 61-12915св19; від 17 червня 2020 року у справі № 509/2131/18, провадження № 61-271св19; від 23 грудня 2020 року у справі № 753/17743/19, провадження № 61-23053св19; від 24 лютого 2021 року у справі № 570/2528/20, провадження № 61-16103св20, від 09 лютого 2022 року у справі № 607/10853/21, провадження № 61?20491св21, від 09 березня 2023 року у справі № 711/3693/22 провадження № 61?13257св22.

Статтею 350-6 ЦПК України передбачено, що, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» на строк від одного до шести місяців.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору. Докази мають бути належними, допустимими, достовірними. Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).

В статті 89 ЦПК України зазначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Судом встановлено, що 24.01.2017 ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим Придніпровським районним у місті Черкаси відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області (а.с. 9).

Подружжя має спільного сина, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 (а.с. 10).

ОСОБА_3 разом з дружиною ОСОБА_1 та сином ОСОБА_2 проживають разом за адресою: АДРЕСА_1 .

Звертаючись до суду з заявою про видачу обмежувального припису, ОСОБА_1 , яка також діє в інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 , посилається на насильство з боку ОСОБА_3 .

На підтвердження заявлених вимог до суду надано терміновий заборонний припис від 15.09.2024, відповідно до якого ОСОБА_3 вчинив домашнє насильство фізичного та психологічного характеру стосовно ОСОБА_1 та визначено заборону ОСОБА_3 на вхід та перебування в місці проживання (перебування) постраждалої особи та зобов`язано залишити місце проживання (перебування) постраждалої особи (а.с. 18).

Такий терміновий заборонний припис стосовно кривдника є одним із спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, який виноситься кривднику уповноваженими підрозділами органів Національної поліції України у разі існування безпосередньої загрози життю чи здоров`ю постраждалої особи з метою негайного припинення домашнього насильства, недопущення його продовження чи повторного вчинення.

Також матеріали справи містять протокол про адміністративне правопорушення від 15.09.2024, в якому зазначено, що ОСОБА_3 вчинив домашнє насильство фізичного та психологічного характеру стосовно дружини ОСОБА_1 , а саме погрожував фізичною розправою, виражався нецензурною лайкою, ображав словесно та штовхнув (а.с. 19).

Разом з тим, заявниця надала до суду висновок психолога, в якому зазначено, що ОСОБА_1 перебуває у підвищеному стані тривоги та рекомендовано уникати стресових ситуацій та дистанціюватися від ОСОБА_3 , як джерела травмування та безпеки.

Також було надано висновок дитячого психолога про те, що згадуючи про батька, ОСОБА_2 напружується та ухиляється від діалогу, часто згадує його в нетверезому стані, спогади і спілкування про батька у дитини викликають тривогу. Проживаючи окремо від батька, дитина почуває себе у безпеці, а його поведінка змінилась на більш спокійну та довірливу.

Апеляційним судом враховується правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду від 31 травня 2022 року у справі № 607/18523/21, в якій зроблено висновок про те, що факт звернення заявника до правоохоронних органів стосовно неправомірних дій кривдника відносно нього не підтверджує факт вчинення останнім психологічного насильства щодо дітей, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 , оскільки, заявником не надано до суду доказів на підтвердження того, що у разі незастосування вказаних у заяві про видачу обмежувального припису заходів тимчасового обмеження прав ОСОБА_3 , існуватиме реальна загроза життю та здоров`ю дитини, а також настання тяжких чи особливо тяжких наслідків.

Суд звертає увагу на те, що події, на які посилається ОСОБА_1 в своїй заяві, відбувалися за адресою: АДРЕСА_1 .

Як вбачається з матеріалів справи, на момент подання заяви ОСОБА_1 разом із сином проживала в ЖКЦ «Мережка» з 03.09.2024. Однак, фактів вчинення домашнього насильства ОСОБА_3 під час перебування заявниці разом з сином в благодійній організації не встановлено. Відтак, апеляційний суд зазначає, що ОСОБА_1 не надано доказів, які б визначали ризики, тобто чинники і умови, які створюють або можуть створювати небезпеку для заявниці та її дитини, що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що копії висновку психолога від 24.09.2024 та 03.10.2024 також не можуть вважатись доказами, якими підтверджується факт вчинення домашнього насильства, оскільки у них фактично викладені пояснення заявниці, передумови її психологічного стану, які виникли в процесі життя, констатація думок, опис поведінки, суб`єктивна точка зору на ситуацію, а також вони не містять відомостей про події, які відбувалися 03.09.2024 та на які посилається ОСОБА_1 в своїй заяві.

Також суд першої інстанції обґрунтовано відхилив надані заявницею фотознімки із зображенням синців на частинах тіла людини, оскільки з них неможливо встановити хто зображений на даних фотознімках, які саме ушкодження завдано, хто та коли їх завдав.

Інші докази та обставини, на які посилається заявниця в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

За результатами розгляду заяви по суті колегія суддів доходить висновку, що матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на підтвердження того факту, що ОСОБА_3 чинить насильство над дружиною та сином. Крім того, заявник не надала судам першої та апеляційної інстанцій належних і допустимих доказів на підтвердження фактів вчинення насильства стосовно дитини, зокрема того, що вона зверталася до компетентних органів із заявами щодо вирішення даного питання.

Також колегія суддів зазначає, що емоційна реакція дитини на розмову з батьком обумовлена не протиправними діями батька щодо неї, а напруженими конфліктними стосунками між батьками, які використовують дитину для образ один одного, зневажають право сина на спокійне щасливе дитинство та гармонійний розвиток особистості, не враховуючи при цьому, що особисті конфлікти між батьками не повинні порушувати інтереси дитини та спричиняти на неї негативний вплив. Факту здійснення психологічного насилля ОСОБА_3 у відношенні дитини ОСОБА_2 не встановлено.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування, за наведеними у скарзі доводами, апеляційний суд не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка також діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 06 листопада 2024 року у даній справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених Цивільним процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови складено 19 лютого 2025 року.

Судді Ю.В. Сіренко

Т.Л. Фетісова

Н.І. Гончар