Дата документу 28.01.2025 Справа № 333/5921/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 333/5921/23 Головуючий у І інстанції: Кулик В.Б.
Провадження № 22-ц/807/120/25 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2025 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кочеткової І.В.,

Кухаря С.В.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника адвоката Конюшенко Марії Анатоліївни на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 19 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 в особі представника адвоката Лелікова Сергія Олеговича до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 в особі представника адвоката Конюшенко Марії Анатоліївни до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,-

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2023 року ОСОБА_2 в особі представника адвоката Лелікова С.О. звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

В обґрунтування позову зазначено, що 21.07.2011 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали шлюб, який зареєстрований Октябрським ВДРАЦС Полтавського МУЮ Полтавської області, актовий запис № 146, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 27.06.2023, повторно виданим Олександрівським ВДРАЦС у м. Запоріжжі ПМУМЮ (м. Одеса).

Станом на 19.07.2023 (день подачі позову до суду) шлюб між сторонами не розірвано, однак фактично шлюбні відносини припинені, спільне господарство сторони не ведуть, проживають окремо.

30.08.2011 під час перебування у шлюбі відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Морозовою В.М., зареєстрованого в реєстрі за № 2437, сторони за сумісні кошти, які отримані в кредит на ім`я ОСОБА_1 , придбали житловий будинок, загальною площею 92,7 кв.м., житловою площею 47,5 кв.м., та земельну ділянку, кадастровий номер :03:016:0036, площею 487 кв.м., які розташовані що адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначений житловий будинок та земельна ділянка були придбані у кредит відповідно до умов кредитного договору № 2826-001/11Р від 30.08.2011, укладеного між ПАТ КБ «Правекс-Банк» та ОСОБА_1 , згідно з якими банк надав позичальнику кредит у розмірі 300000 грн зі сплатою 16,00% річних строком до 30.08.2026. Повернення зазначеного кредиту забезпечено іпотекою придбаного за рахунок кредиту майна, зокрема, житловим будинком, загальною площею 92,7 кв.м., житловою площею 47,5 кв.м., та земельною ділянкою, кадастровий номер :03:016:0036, площею 487 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Кредит за вказаним кредитним договором виплачено у повному обсязі, що підтверджується листом кредитора. Вартість зазначеного спільного сумісного майна подружжя, набутого за час шлюбу, складає 343343 грн.

На думку ОСОБА_2 , житловий будинок та земельна ділянка, кадастровий номер :03:016:0036, площею 487 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , підлягають поділу між подружжям шляхом визначення ідеальних часток кожному із подружжя, а саме по частці кожному.

Посилаючись на означені обставини, ОСОБА_2 в особі представника адвоката Лелікова С.О. просила суд в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 визнати за ОСОБА_2 право власності на частину житлового будинку, загальною площею 92,7 кв.м., житловою площею 47,5 кв.м., та земельну ділянку, кадастровий номер :03:016:0036, площею 487 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Також просила стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати.

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 в особі представника адвоката Конюшенко М.А. звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

В обґрунтування позову зазначав, що шлюб між подружжям зареєстровано 21.07.2011. 30.08.2011 ОСОБА_1 був укладений кредитний договір 2826-001/11Р та іпотечний договір № 2826-001/11р від 30.08.2011 з ПАТ КБ «Правекс Банк» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» та було взято в інтересах сім`ї суму кредиту для придбання будинку в розмірі 300000 грн під 16% річних.

Згідно з договором поруки № 2826-001/11Р від 30.08.2011, ОСОБА_2 виступила поручителем та зобов`язалася нести солідарну майнову відповідальність перед кредитором за виконання в повному обсязі зобов`язань ОСОБА_1 .

Після укладення кредитного договору, сторони придбали відповідно до договору купівлі-продажу житловий будинок загальною площею 92,7 кв.м, розташований на земельній ділянці, кадастровий номер :03:016:0036, за адресою: АДРЕСА_1 .

Після придбання спірного будинку подружжя ОСОБА_3 постійно там проживало як сім`я та вело спільне господарство. Однак, оскільки на вказаний будинок були накладені обтяження, в тому числі іпотекою, у цьому будинку зареєстрований лише відповідач як позичальник кредитних коштів. Позивач ОСОБА_2 у цьому будинку та їх спільна донька зареєстровані не були.

Будинок та земельна ділянка, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, придбана за кошти, отримані в позику за кредитним договором та договором іпотеки від 30.08.2011, укладеними між ОСОБА_1 , ПАТ КБ «Правекс Банк» і ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія». Таким чином, кошти на придбання будинку є сумісними коштами подружжя та надавалися сумісно позивачем та відповідачем для придбання житла для потреб їх родини. При цьому всі кошти родини перебували у ОСОБА_1 , оскільки всі фінансові питання родини вирішував саме він, а ОСОБА_2 відношення до управління фінансами не мала. ОСОБА_1 повністю виконав умови кредитного договору та сплатив кредитору суму взятого кредиту разом з відсотками, тобто 348000 грн (300000 + 16% річних). Відповідно до довідки ТОВ «ФК» Довіра та Гарантія», станом на 02.08.2022 ОСОБА_1 повною мірою виконав зобов`язання за кредитним договором.

Оскільки, кошти, отримані позивачем за договором позики, використані в інтересах сім`ї, при цьому погашення боргу було здійснено ним одноосібно, на думку ОСОБА_1 , у сторін виникає також і зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення позиченої грошової суми, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники.

За кошти, отримані в кредит, ОСОБА_1 придбав нерухомість, яка є в сумісній власності подружжя, і яка при розподілі майна подружжя, може бути залишена судом в їх частковій власності з визначенням за кожним із них право на частину будинку без реального її поділу.

З початком військової агресії російської федерації та оголошенням воєнного стану в Україні, позивач разом із спільною донькою подружжя ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та донькою від першого шлюбу - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , виїхали за межі України до Французької Республіки, де вони перебувають до теперішнього часу.

Останні розмови між подружжям зводилися до сплати ОСОБА_1 позивачу коштів за її частину у спірному будинку. Власником цього спірного майна є ОСОБА_1 , він не має наміру продавати будинок, але згоден компенсувати позивачу вартість її частини будинку в грошовому еквіваленті, та в разі згоди, зазначав, що протягом 3 робочих днів внесе необхідну суму на депозитний рахунок суду.

З початку 2022 року позивач у спірному будинку не проживала, жодних комунальних платежів не сплачувала, тоді як відповідач здійснив оплату таких послуг на суму понад 25000 грн. Оскільки позивач у спірному будинку не проживає, майном не користується, повертатися на територію України для постійного проживання не планує, а будинок має один вхід, одну кухню і санвузол, користування спірним будинком спільно з позивачем буде суперечити інтересам і моральним принципам відповідача, тому ОСОБА_1 вважає будинок і земельну ділянку неподільною річчю та бажає компенсувати позивачу вартість її частини у спірному майні відповідно до «Звіту про незалежну оцінку ринкової вартості нерухомості» від 24.06.2023, яка була надана позивачем під час подання позову.

Посилаючись на означені обставини, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Конюшенко М.А. просив суд у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати будинок за адресою: АДРЕСА_1 , що розташований на земельній ділянці кадастровий номер :03:016:0036, власністю ОСОБА_1 зі стягненням з нього на користь другого співвласника - ОСОБА_2 грошової компенсації за її частку у спільному майні; визнати спільним боргом колишнього подружжя позичені кошти за кредитним договором 2826-001/11Р 30.08.2011, укладеним між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Правекс Банк», ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія»; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у порядку зворотної вимоги (регресу) боргового зобов`язання за договором позики в сумі 300000 грн та 16% річних, тобто із 348000 грн 174 000 грн; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у сумі 2870 грн та витрати на правову допомогу - в сумі 40000 грн.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 19 вересня 2024 року первісний позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на частину житлового будинку, загальною площею 92,7 кв.м., житловою площею 47,5 кв.м., та земельну ділянку, кадастровий номер :03:016:0036, площею 487 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 1716,73 грн.

У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Не погоджуючись із вищезазначеним судовим рішенням, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Конюшенко М.А. подавапеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неповне встановлення обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить скасувати рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 19 вересня 2024 року та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні первісного позову ОСОБА_2 та повне задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 .

В обґрунтування апеляційної скарги, повторюючи доводи зустрічного позову та посилаючись на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 02 квітня 2020 року у справі № 638/17330/16-ц, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Конюшенко М.А. зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав вважати кошти, внесені ним на погашення кредиту, його особистою власністю.

На думку скаржника, оскільки він виконав зобов`язання обох співвласників набутого за позичені кошти майна, повністю повернувши кредитору грошові кошти, то він має право на отримання від ОСОБА_2 частини грошових коштів за сплачений ним кредит.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

24 січня 2025 року до апеляційного суду надійшло клопотання представника ОСОБА_1 адвоката Конюшенко М.А. про участь адвоката Конюшенко М.А., а також ОСОБА_1 у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, яке було задоволено ухвалою суду від 24 січня 2025 року. Попереджено ОСОБА_1 та його представника адвоката Конюшенко М.А., що відповідно до ч. 5 ст. 212 ЦПК України, ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, його представник, який подав відповідну заяву, крім випадку коли суд після призначення судового засідання чи під час такого засідання втратив технічну можливість забезпечити проведення відеоконференції.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Конюшенко М.А. наполягала на задоволенні апеляційної скарги, скасуванні оскаржуваного рішення, відмові в задоволенні первісного позову та задоволенні зустрічного позову.

Представник ОСОБА_2 адвокат Кузьмінов Д.В. заперечував проти задоволення апеляційної скарги, оскаржуване рішення просив залишити без змін.

Згідно з довідкою секретаря судового засідання Волчанової І.М., на початку судового засідання 28 січня2025 року об 11 год. 33 хв. у справі 333/5921/23, ОСОБА_1 не вийшов на відеоконференцзв`язок, оскільки був не в мережі. Його представник - ОСОБА_6 повідомила суд, що відповідач знаходиться за кордоном і наразі під`єднатися не має можливості.

Оскільки ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду, у випадку відсутності у нього такої можливості, покладені на учасника справи, враховуючи участь у судовому засіданні представника відповідача, колегія суддів вважала не можливе розглядати справу за відсутності ОСОБА_1 , який не вийшов на зв`язок.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, доводи представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на таке.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає повною мірою.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Задовольняючи первісний позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з презумпції спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно, якої відповідач не спростував, тому ОСОБА_2 має право на частину спірного житлового будинку та земельної ділянки, на якій він розташований.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції врахував, що ОСОБА_2 не надала згоди на отримання компенсації вартості належної їй частки у спільному майні, а доказів сплати ОСОБА_1 виключно його особистих коштів у період перебування сторін у шлюбі він не надав.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Суд першої інстанції встановив та підтверджено матеріалами справи, що 21.07.2011 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали шлюб, який зареєстрований Октябрським ВДРАЦС Полтавського МУЮ Полтавської області, актовий запис № 146, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 27.06.2023, повторно виданим Олександрівським ВДРАЦС у м. Запоріжжі ПМУМЮ (м. Одеса) (а.с. 6).

Доказів розірвання шлюбу до суду не надано не було.

30.08.2011 під час перебування у шлюбі відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Морозовою В.М., зареєстрованого в реєстрі за № 2437, сторони за сумісні кошти, які отримані в кредит на ім`я ОСОБА_1 , придбали житловий будинок, загальною площею 92,7 кв.м., житловою площею 47,5 кв.м., та земельну ділянку, кадастровий номер :03:016:0036, площею 487 кв.м., які розташовані що адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 7-8).

Зазначений житловий будинок та земельна ділянка були придбані у кредит відповідно до умов кредитного договору № 2826-001/11Р від 30.08.2011, укладеного між ПАТ КБ «Правекс-Банк» як кредитором та ОСОБА_1 як позичальником, за якими банк надав позичальнику кредит у розмірі 300000 грн зі сплатою 16 відсотків річних строком до 30.08.2026 (а.с. 12-15).

Повернення зазначеного кредиту забезпечено іпотекою придбаного за рахунок кредиту майна, зокрема, житловим будинком, загальною площею 92,7 кв.м., житловою площею 47,5 кв.м., та земельною ділянкою, кадастровий номер :03:016:0036, площею 487 кв.м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 16-18).

30.08.2011 між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Правекс-Банк» укладено договір поруки № 2826-001/11Р, за яким ОСОБА_2 виступила поручителем за виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором та взяла на себе обов`язок у випадку невиконання або неналежного виконання зобов`язань позичальником виконати за нього усі зобов`язання за кредитним договором.

Кредит за зазначеним кредитним договором виплачено у повному обсязі, що підтверджується листом кредитора - відповіддю директора ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» від 10.07.2023 (а.с. 11).

30.08.2011 ОСОБА_2 надала засвідчену приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Морозовою В.М. згоду на купівлю її чоловіком за спільні кошти житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , які стануть їх сумісною власністю. Також надала письмову згоду на передачу цього майна в іпотеку, зазначивши, що правочини вчинені в інтересах їх сім`ї (а.с. 19).

30.08.2011 житловий будинок загальною площею 92,7 кв.м., житловою площею 47,5 кв.м., та земельна ділянка, кадастровий номер :03:016:0036, площею 487 кв.м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані за ОСОБА_1 (а.с. 7).

Згідно з квитанціями від 04.01.2013, 29.08.2013, 28.10.2013, 02.12.2016, 17.03.2017, 14.04.2017, 20.06.2022, ОСОБА_1 вносив кошти на рахунок ПАТ КБ «Правекс-Банк», призначення платежів поповнення рахунку для погашення заборгованості згідно з кредитним договором № 2826-001/11Р від 30.08.2011, укладенем з ОСОБА_1

31.05.2017 між ПАТ КБ «Правекс-Банк» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» укладений договір купівлі-продажу прав вимоги, в тому числі, за кредитним договором № 2826-001/11Р від 30.08.2011 та іпотечним договором № 2826-001/11Р від 30.08.2011.

Згідно з довідкою директора ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» № ДГ02/08/2022/1 від 02.08.2022, у ОСОБА_1 відсутня заборгованість за кредитним договором 2826-001/11Р від 30.08.2011.

З 07.08.2019 ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджено копією його паспорта.

Одним із центральних елементів механізму правового регулювання майнових відносин подружжя є презумпція спільного майна подружжя. Тягар доказування того, що презумпція є хибною, покладається на особу, яка заявляє про інший, ніж встановлено презумпцією, порядок речей.

Законним режимом майна подружжя є режим спільної власності, який діє, якщо шлюбним договором не встановлені інші правила. Так, відповідно до частини третьої статті 368 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Спільною сумісною власністю подружжя можуть бути будь-які види майна,

за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені

з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Так, частиною другою статті 60 СК України встановлена презумпція, що кожна річ, набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Презумпція спільності майна подружжя означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі. Відповідно до статті 60 СК України воно вважається таким, що належить подружжю.

Зі змісту частини другої статті 60 СК України вбачається, що для застосування презумпції спільності майна подружжя у судовому процесі необхідно встановити наявність між жінкою та чоловіком зареєстрованого у належному порядку шлюбу та факт придбання майна під час перебування їх у шлюбі. Отже, той, хто вважає, що певна річ є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, має підтвердити таке: а) факт перебування жінки та чоловіка у шлюбі протягом певного часу; б) час придбання спірного майна.

Оскільки презумпція спільної сумісної власності подружжя належить

до спростовних, то зацікавлена особа може довести, що майно було придбано

у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява про те, що річ була придбана на її кошти, не буде належно підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишається непохитною.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власності дружини, чоловіка, є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Таким чином, у разі виникнення спору у суді має доводитися не факт належності майна до спільної власності, а обставини, які виключають виникнення спільної сумісної власності на спірне майно.

Частиною першою, другою статті 61 СК України визначено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно із частиною першою статті 70 СК України в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з частиною третьою статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, зокрема гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Під час укладення договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).

Аналіз наведених положень закону, які визначають порядок розпорядження майном, що знаходиться у спільній сумісній власності подружжя, дозволяє дійти висновку, що чоловік та дружина розпоряджаються спільним майном за взаємною згодою, наявність якої презюмується під час укладення договорів одним з подружжя.

Умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору інтереси сім`ї, а не особисті, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Отже, якщо один із подружжя уклав договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Подружжя має відповідати за спільними зобов`язаннями всім майном, яке належить їм на праві спільної сумісної власності.

Під час вирішення спорів між подружжям про майно необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Так, сторони не заперечували, що кредитний договір № 2826-001/11Р укладений в інтересах сім`ї для купівлі будинку та земельної ділянки, що є спільним сумісним майном подружжя.

Виконання кредитних зобов`язань, які виникли у обох з подружжя, за рахунок особистих коштів одного з них (у тому числі і частково) може бути підставою для вимог до іншого подружжя, в тому числі і за правилами ст. 544 ЦК України.

Так, відповідно до ст. 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Якщо один із солідарних боржників не сплатив частку, належну солідарному боржникові, який у повному обсязі виконав солідарний обов`язок, несплачене припадає на кожного з решти солідарних боржників у рівній частці.

Зазначена компенсація може бути стягнута лише у разі погашення за особисті кошти кредитної заборгованості, що узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеним у постанові від 07.09.2016 року у справі № 6-801цс16 та постанові Верховного Суду від 06.06.2018 року у справі № 712/6574/16-ц (провадження № 61-17824св18), які правильно врахував суд першої інстанції.

Як вже зазначалось, доказів розірвання шлюбу сторони не надали.

Сам факт виїзду ОСОБА_2 закордон з початком повномасштабного вторгнення для збереження власної безпеки та безпеки її дітей не може достеменно свідчити про припинення шлюбних відносин саме з цього часу.

Крім того, під час розгляду справи в суді першої інстанції і в апеляційному суді представник ОСОБА_1 підтверджувала, що він також перебуває за кордоном.

Також колегія суддів враховує висновок, викладений у постанові від 10 січня 2024 року у справі № 753/7242/21, відповідно до якого, на майно набуте дружиною чоловіком у період шлюбу, але за час окремого проживання у зв`язку фактичним припиненням шлюбних відносин, поширюється презумпція права спільної сумісної власності подружжя. Тому у разі виникнення спору щодо цього майна спростувати вказану презумпцію має та сторона, яка вважає це майно особистою приватною власністю.

Таким чином, кредитні кошти, витрачені на придбання нерухомості, були повернуті під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, а доказів внесення ОСОБА_1 коштів на погашення кредиту виключно за його особисті кошти, враховуючи перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, він не надав.

Відповідно до ст. 71 СК України, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Колегія суддів наголошує, що ОСОБА_2 категорично заперечувала проти грошової компенсації її частки у спільному майні, тому безпідставними є доводи апеляційної скарги про помилковість висновку суду першої інстанції в цій частині.

У постанові від 02 квітня 2020 року у справі № 638/17330/16-ц, на яку посилався скаржник, Верховний Суд зазначав, що відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Отже, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Проте, оскільки встановлені фактичні обставини у вищенаведеній справі відрізняються від встановлених обставин у справі, що переглядається, адже у справі № 638/17330/16-ц встановлено, що боргові зобов`язання залишились невиконаними після розірвання шлюбу, тоді як у цій справі кредит виплачений під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про необхідність застосування цих висновків до справи, що переглядається.

Інші приведені в апеляційній скарзі доводи є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Апеляційний суд перевірив доводи апелянта та дійшов висновку, що вони є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа "Проніна проти України", № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить. Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищезазначеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстави для його скасування відсутні.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно з вимогами ст. 76-78, 81, 89, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Конюшенко Марії Анатоліївни слід залишити без задоволення, а рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 19 вересня 2024 року без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Конюшенко Марії Анатоліївни залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 19 вересня 2024 року в цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 07 лютого 2025 року.

Головуючий:

Судді: