Справа № 683/3749/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2025 року м. Старокостянтинів

Старокостянтинівський районний суд Хмельницької області

в складі: головуючої судді Сагайдак І.М.

секретаря Повзун С.В.

з участю: позивачки ОСОБА_1 та її представника

адвоката Віхерко Н.О.

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Старокостянтинів цивільну справу №683/3749/24, 2/683/262/2025 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

в с т а н о в и в:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 вказує, що з 20 січня 1990 року вона перебувала із ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення суду від 21 жовтня 2024 року.

У період шлюбу 10 липня 2003 року вони із відповідачем придбали житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказаний житловий будинок був придбаний за їх спільні кошти, однак право власності на нього зареєстровано за відповідачем.

Зазначає, що відповідач не визнає її право на вказаний житловий будинок, періодично заявляє, що вона не має права у ньому проживати, в зв`язку із чим між ними не досягнуто згоди щодо його поділу.

За таких обставин позивачка просить в порядку поділу майна подружжя визнати за кожним із них право власності на 1/2 частину вищезазначеного житлового будинку, а також припинити їх право спільної сумісної власності на спірний житловий будинок.

Ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 17 грудня 2024 року у даній справі відкрито провадження та постановлено розглянути справу за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 21 січня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Віхерко Н.О. позовні вимоги підтримали та просять задовольнити позов, посилаючись на те, що спірний житловий будинок був придбаний сторонами у період шлюбу, а тому є їх спільної сумісною власністю.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні проти позову не заперечував та визнав, що спірний житловий будинок вони придбали із позивачкою під час шлюбу за спільні кошти.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши надані докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що з 20 січня 1990 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 21 жовтня 2024 року.

За договором купівлі-продажу від 10 липня 2003 року, посвідченим приватним нотаріусом Старокостянтинівського районного нотаріального округу Хмельницької області Вакарєвою О.В. (зареєстровано в реєстрі за №1788), ОСОБА_2 придбав у власність домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , яке складається із: житлового будинку, позначеного на плані літерою «А-1» житловою площею 49,1 кв.м, хліва позначеного на плані літерою «Б1», кам`яного льоху позначеного на плані літерою «б1», огорожі позначеної на плані літерою «№1». Продаж домоволодіння вчинено за 5940 грн.

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №1040480 від 19 липня 2003 року право власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 10 липня 2003 року зареєстровано за ОСОБА_2 , реєстраційний номер 1005766.

Вказаний житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 743 кв.м, кадастровий номер 681:0800000:06:006:0007, для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка згідно Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯД №013057 від 14 квітня 2008 року належить ОСОБА_2 .

За Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №1047275 від 21 січня 2025 року право власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 зареєстровано 19 липня 2003 року за відповідачем ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 10 липня 2003 року, реєстраційний номер об`єкта: 1005766. Вказане домоволодіння будь-якими заборонами не обтяжене.

Згідно рішення 34 сесії Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області №3 від 27 березня 2013 року «Про перейменування вулиць» вулицю Добролюбова перейменовано на вулицю Панаса Мирного.

Згідно з ч.1 ст.36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч.ч.1, 3 ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи статтю 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Положення цієї норми визначають презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована, тобто один із подружжя вправі заперечити поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідний правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17.

Згідно з ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до роз`яснень, даних в п.22, п.23 та п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст.372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Згідно ч.1 та ч.2 ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, у зв`язку з чим учасники справи мають довести належними та допустимими доказами обставини, на які вони посилаються, а суд зобов`язаний надати належну оцінку цим доказам.

Зібрані докази вказують на те, що житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 набутий сторонами за час шлюбу на підставі договору купівлі-продажу.

Відповідач ОСОБА_2 не спростував презумпцію спільності права власності подружжя на майно та не довів, що спірний житловий будинок набутий ним за особисті кошти. Навпаки, в судовому засіданні ОСОБА_2 визнав, що спірний житловий будинок був придбаний ним у період шлюбу із ОСОБА_1 за їх спільні кошти.

Отже, спірне нерухоме майно є спільною сумісною власністю сторін і підлягає поділу між ними в рівних частках.

З огляду на викладене, в порядку поділу спільного майна подружжя слід визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину домоволодіння по АДРЕСА_1 , право власності на іншу 1/2 частину цього домоволодіння слід визнати за ОСОБА_2 .

Разом з тим, при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, після розподілу якого між сторонами воно позбавляється правового статусу спільного сумісного майна подружжя і заявлення окремої вимоги про припинення права спільної сумісної власності подружжя на вже розподілене між ними майно не потребується. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі №523/14489/15-ц).

Таким чином, з огляду на наведене, суд вважає, що позовні вимоги в частині припинення права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на спірний житловий будинок задоволенню не підлягають, оскільки ефективним способом захисту у даному випадку є вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна.

При розподілі судових витрат суд виходить з наступного.

Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частинами першою-шостою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності).

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах від 03.10.2019 року у справі №922/445/19, від 22.01.2021 року у справі №925/1137/19, Верховним Судом у постановах від 03.02.2021 року у справі №554/2586/16-ц, від 17.02.2021 року у справі №753/1203/18.

Як вбачається з матеріалів справи, представництво інтересів позивачки ОСОБА_1

під час розгляду справи в суді на підставі договору про надання правничої допомоги від 02 грудня 2024 року та ордеру серії ВХ №1054789 від 02 грудня 2024 року, виданого на підставі цього договору, здійснювала адвокат Віхерко Н.О.

Згідно опису виконаних робіт від 04 грудня 2024 року вбачається, що адвокатом Віхерко Н.О. виконано наступну роботу по наданню Доманській Р.М. правничої допомоги, а саме: надано

консультацію щодо звернення до суду з позовом (40 хвилин), виготовлено позовну заяву та клопотання до позовної заяви (03 години 30 хвилин), виготовлено копії документів, що додаються до позовної заяви (30 хвилин), а також передбачено участь адвоката у судових засіданнях. Згідно довідки №15/24 від 02 грудня 2024 року, виданої адвокатом Віхерко Н.О., вбачається, що за надання нею правничої допомоги ОСОБА_1 (консультація, підготовка позову, представництво в суді) остання сплатила їй 3500 грн.

Зважаючи на складність справи, а саме, предмет доказування, необхідність збору доказів, складність застосування норм права, обсягу поданих заяв по суті справи та інших процесуальних документів, що були подані адвокатом Віхерко Н.О. у даній справі, а також враховуючи, що адвокат була присутня у двох судових засіданнях, суд вважає, що розмір витрат на професійну правничу допомогу, заявлений позивачкою до відшкодування в сумі 3500 грн. є обґрунтованим та співмірним із обсягом виконаної адвокатом роботи.

З огляду на викладене, з відповідача на користь позивачки слід стягнути 3500 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Крім того, при подачі позову позивачкою сплачено судовий збір в сумі 1211,20 грн., що підтверджується квитанцією від 02 грудня 2024 року.

Оскільки позов про поділ майна подружжя задоволено, тому понесені позивачкою судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1211,20 грн. підлягають стягненню на її користь з відповідача.

Керуючись ст.ст.12, 81, 82, 263-265 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 в порядку поділу майна подружжя право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 в порядку поділу майна подружжя право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1211 грн. 20 коп. судового збору та 3500 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , паспорт серії НОМЕР_1 , виданий 23 листопада 1996 року Старокостянтинівським РВ УМВС України в Хмельницькій області.

Відповідач: ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Повний текст рішення складено 03 лютого 2025 року.

Суддя: