Справа № 209/4221/21
Провадження № 2/209/75/25
РІШЕННЯ

Іменем України

06 січня 2025 року м. Кам`янське

Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Шендрика К.Л.,

за участі секретаря Драгунцевої С.М.,

представниці відповідача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_4 про визнання особи втратившою право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в:

Позивачка звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , що є підставою для зняття його з реєстраційного обліку в органах державної реєстрації фізичних осіб.

В обґрунтування своїх вимог позивач в позовній заяві зазначила, що відповідач є її сином від першого шлюбу, в якому вона залишилась вдовою. Від другого шлюбу має сина ОСОБА_4 , який є третьої особою у справі. На склад її сім`ї із чотирьох осіб, на підставі ордеру № 1393 від 01 грудня 1987 року, виданого згідно рішення Дніпровського РВК м. Дніпродзержинська № 498 від 24 листопада 1987 року, була отримана квартира за адресою: АДРЕСА_2 . Квартира складається із трьох ізольованих кімнат, житловою площею 37.74 кв.м. Загальна площа квартири складає 63,7 кв.м, вона є відповідальним квартиронаймачем квартири. Після вселення в квартиру, всі члени сім`ї були зареєстровані в ній та був відкритий особовий рахунок на квартиру № НОМЕР_1 . Однією сім`єю із синами вона проживала в квартирі до того часу, коли відповідач створив свою сім`ю, одружився, хоча деякий час із своєю сім`єю продовжував проживати в квартирі. В 2010 році відповідач із сім`єю виїхав із квартири, забравши всі особисті речі, належні йому предмети побуту і більше в квартирі за адресою АДРЕСА_2 , ні постійно, ні тимчасово, ні періодично не проживає. Відповідач взагалі перестав цікавитись квартирою, понад 10 років він не сплачує комунальні платежі, не приймає участі у поточних ремонтах, у підтриманні квартири в належному стані. Вона сплачує комунальні платежі за не проживаючого в квартирі дорослого чоловіка, що при невеликому розмірі пенсії їй робити дуже важко. До того ж, вона не може вирішити питання про отримання житлово-комунальних державних пільг, призначення житлово-комунальної субсидії, тому просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24 травня 2022 року у цивільній справі № 209/4221/21 було задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_4 , про визнання особи втратившою право користування житловим приміщенням.

Ухвалою від 15 березня 2024 року було скасоване заочне рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24 травня 2022 року та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом осіб, які приймають участь у справі.

15 травня 2024 року представниця відповідача ОСОБА_1 подала до суду відзив на позов, у якому зазначила, що заявлений цивільний позов відповідач не визнає. Позивачка є відповідальним квартиронаймачем квартири АДРЕСА_3 . Вказана квартира надана у користування згідно ордеру виконавчого комітету Дніпровської районної Ради народних депутатів Дніпропетровської області позивачці ОСОБА_3 та членам її сім`ї ОСОБА_2 , 1972 року народження, ОСОБА_2 , 1974 року народження, ОСОБА_4 , 1986 року народження. Відповідач ОСОБА_2 на теперішній час не проживає у спірній квартирі, оскільки позивачка чинить йому перешкоди у проживанні в квартирі. При цьому інтересу до житла, в якому відповідач зареєстрований, він не втрачав, оскільки надавав позивачу кошти на сплату житлово-комунальних послуг, а також робив ремонт у квартирі. Будь-якого іншого житла у власності відповідач ОСОБА_2 не має. Деякий час відповідач проживав разом з позивачкою, але через відсутність взаєморозуміння, змушений був виїхати до іншого місця проживання. Твердження позивачки про те, що відповідач не несе будь-яких витрат по утриманню житла та будь-якої допомоги їй не надає, не відповідають дійсності, оскільки відповідач постійно надавав позивачці грошові кошти на сплату житлово-комунальних послуг. Пред`явлення позивачкою даних позовних вимог стало для відповідача неприємною несподіванкою, оскільки відповідач вважав, що забезпечений житлом за місцем своєї реєстрації. Тож підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним жилим приміщенням відсутні, оскільки відповідач зареєстрований у спірній квартирі, та позивачем, в свою чергу, не надано достатньо належних та допустимих доказів на підтвердження обставин непроживання відповідача більше шести місяців у спірній квартирі, у зв`язку із втратою інтересу до житла, а також доказів того, що реєстрація відповідача спричиняє їй перешкоди у користуванні жилим приміщенням. Просила у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Представник позивачки ОСОБА_5 у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити (а.с. 109).

Відповідач у судовому засіданні позов не визнав у повному обсязі та пояснив, що позивачка є його матір`ю. Десь з 2010 року по 2014 рік він не проживав у спірній квартирі, оскільки матір більше опікується молодшим сином, бо він безробітний. В цей період він їздив працювати вахтовим методом до Ямалу. Його сім`я в цей час переїхала проживати у своє помешкання. Неодноразово, коли він повертався з вахти, виявляв, що вдома замінені замки, матір перешкоджала його поверненню у спірну квартиру, хоча всі його речі та документи залишились там. Він раніше не звертався з цього приводу до поліції, бо вважав, що це сімейне питання. На даний час матір знаходиться за кордоном у Германії, а у спірній квартирі проживає його брат, який досі періодично міняє замки. Він заходить додому і теж знову міняє замок. На теперішній час його брат ОСОБА_4 взагалі перестав відчиняти йому двері. Плату за комунальні послуги вносила матір, але він давав їй на це кошти. Після минулого засідання він вкотре звернувся до Дніпровського ВП, але йому відмовили у прийнятті заяви про вчинення перешкод у потраплянні до спірної квартири, оскільки триває суд і він повинен дочекатися рішення суду. Коли він потрапляв до квартири і змінював замки, то другий екземпляр ключів віддавав братові, а коли той міняв замки, то не давав йому ключі.

Представниця відповідача ОСОБА_1 у судовому засіданні позов не визнала у повному обсязі та пояснила, що відповідач з моменту реєстрації, тобто з 1993 року проживав у спірній квартирі, робив ремонт і давав гроші на комунальні послуги.

Третя особа ОСОБА_4 у судове засідання не з`явився, заяв та клопотань від нього не надходило, про час та місце проведення судових засідань був повідомлений належним чином, відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України.

Свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні пояснив, що позивачка йому знайома це мати ОСОБА_7 , неприязних відносин між ними немає. Відповідач йому знайомий ще зі школи, між ними дружні відносини. ОСОБА_8 проживав по пр-ту ОСОБА_9 з часів їх навчання у школі, окрім нього у квартирі проживали його матір та брат. На даний час матір відповідача у Германії. У спірній квартирі ОСОБА_8 робив ремонт десь у 2012-2013 р.р., а він йому допомагав. Він також працював вахтовим методом на ОСОБА_10 , а коли повертались додому, то робили ремонт. На даний час у спірній квартирі проживає лише брат ОСОБА_8 , а останній проживає у дружини. Зараз вони з ОСОБА_8 вже не так часто спілкуються. Останній раз у ОСОБА_8 в гостях він був у 2013 році.

Свідок ОСОБА_11 у судовому засіданні пояснила, що позивачка є матір`ю її чоловіка, між ними нормальні родинні відносини, а відповідач є її чоловіком. Її основне місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , вона там проживає, коли є така можливість, оскільки у спірній квартирі проживає ще брат чоловіка ОСОБА_4 , який періодично змінює замки на вхідних дверях. З цього приводу вони з чоловіком зверталися до Дніпровського ВП, але заяву не взяли та порадили звертатися до суду, пояснивши, що вони так само можуть змінювати замки. У спірній квартирі знаходяться їхні речі, посуд. ОСОБА_8 давав матері гроші на сплату комунальних послуг у спірній квартирі, крім того, вони робили у ній ремонт (у двох кімнатах та коридорах). У 2014 році, коли ОСОБА_8 перебував на заробітках, вона приїхали з роботи у квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , і виявила, що на вхідних дверях змінені замки. Ні вона, ні ОСОБА_8 не мають іншого житла.

Свідок ОСОБА_12 у судовому засіданні пояснила, що позивачка є її бабусею по батьковій лінії, між ними нормальні сімейні відносини, а відповідач є її батьком, між ними теж нормальні сімейні відносини. Батько зараз проживає у квартирі своєї дружини, а коли є можливість, то проживає у квартирі своїх батьків, це його квартира, але там постійно міняються замки і він туди не може потрапити. Батько сплачує комунальні послуги за спірну квартиру. У батька конфлікт з його братом, який проживає у спірній квартирі та постійно змінює замки. Вона також проживала у спірній квартирі у період з 2012 по 2014 р.р. Батько робив ремонт у тій квартирі. З 2014 року вони не могли потрапити додому, бо бабуся з дядьком змінювали замки, тому вони були змушені шукати інше житло. Її дядька звати ОСОБА_13 .

Вислухавши учасників процесу, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

У судовому засіданні встановлено, що на підставі ордеру № 1393 від 01 грудня 1987 року, виданого згідно рішення ІНФОРМАЦІЯ_1 № 498 від 24 листопада 1987 року, позивачем була отримана квартира за адресою: АДРЕСА_2 , відповідальним квартиронаймачем є позивач, що підтверджується копією особистого рахунку № НОМЕР_1 та копією архівного витягу № Л-280/02-13 від 10 вересня 2021 року (а.с. 14-15).

У квартирі, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровані три особи: позивач, відповідач та ОСОБА_4 , що підтверджується копією довідки № 001139698 від 12 жовтня 2021 року про склад сім`ї (а.с. 17).

Крім того, вищевказані обставини визнаються сторонами, тож на підставі ч. 1 ст. 82 ЦПК України, не підлягають доказуванню.

Відповідно до повідомлення ВП № 1 КРУП ГУНП в Дніпропетровській обл. за № 44.1/26-8509 від 19 жовтня 2021 року (а.с. 18), ОСОБА_2 із заявами та повідомленнями до ВП № 1 КРУП з приводу перешкоджання у мешканні у житловому приміщенні, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , протягом 2010-2021 років не звертався.

У власності відповідача відсутнє будь-яке нерухоме майно, тобто відсутнє постійне місце проживання у іншому жилому приміщенні, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 378241516 від 13 травня 2024 року (а.с. 94).

Відповідно до акту № 517 про не проживання від 08 жовтня 2021 року, ОСОБА_2 з 2010 року і по теперішній час не проживає за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 16), однак даний акт спростовується актом про проживання № 665 від 29 жовтня 2024 року (а.с. 115), відповідно до якого ОСОБА_2 дійсно зареєстрований та проживає за вказаною адресою з 1993 року та по теперішній час, про що підтверджують сусіди: ОСОБА_14 (кв. АДРЕСА_4 ) та ОСОБА_15 (кв. АДРЕСА_5 ).

Судом також встановлено, що відповідачу у період з 2014 року до теперішнього часу чинилися перешкоди у мешканні у житловому приміщенні, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , а саме позивачкою та третьою особою ОСОБА_4 періодично змінювалися замки на вхідних дверях зазначеної квартири, що підтверджується показами відповідача та свідків.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною першою ст. 43 Конституції України визначено, що кожен має право на житло.

Відповідно до вимог ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Згідно зі ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців, а якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а у разі спору - судом.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 64 ЖК України, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (ст. 107 ЖК УРСР).

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.

Зазначені правила статей 71 та 107 ЖК Української PCP є різними за своєю правовою природою й кожна з них є окремою підставою для пред`явлення позову, оскільки перше з них регулює збереження житла за тимчасово відсутніми громадянами, а правило другої статті передбачає втрату членом сім`ї наймача права користування цим житловим приміщенням у разі його вибуття на постійне проживання в інше житлове приміщення.

Необхідно зазначити, що статтею 71 ЖК УРСР визначено умови, відповідно до яких особу може бути визнано такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Аналіз статті 71 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутністю поважних причин для такого не проживання.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Подібний висновок висловлений у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц та у постанові Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 755/16152/16-ц.

Згідно ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

У пункті 10 Постанови Пленуму Верховного суду України № 2 від 12 квітня 1985 року зазначено: "У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки".

Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло (справа «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03).

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення від 21 лютого 1990 року у справі «Powell and Rayner v. the U.K.»). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення від 24 листопада 1986 року у справі «Gillow v. the U.K.»), так і на наймача (рішення від 18 лютого 1999 року у справі «Larkos v. Cyprus»).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

У відповідності до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною ч. 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що збереження або втрата права користування житлом за відсутнім мешканцем у будь-якому випадку прямо залежить від причин відсутності, тобто волі, намірів та свідомих дій цієї особи щодо реалізації свого права на проживання у спірному приміщенні.

Як вбачається з позовної заяви разом з позивачкою зареєстровані члени її родини, зокрема син ОСОБА_2 .

Судом не може бути прийнято до уваги наданий позивачкою акт про фактичне непроживання особи, оскільки він спростовується актом про проживання № 665 від 29 жовтня 2024 року, а також показами відповідача та свідків.

З огляду на те, що відповідачу чинилися перешкоди у мешканні у житловому приміщенні, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , він не має у власності будь-якого іншого житла, матеріали справи не містять належних доказів, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 не проживає у спірній квартирі без поважних причин або у зв`язку з втратою останнім інтересу до житла, з метою забезпечення захисту його прав та основоположних свобод, зокрема права на житло, суд вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 3, 12, 13, 76, 81, 82, 141, 258, 263-265, 274, 279, 354 ЦПК України, суд -

у х в а л и в:

У задоволенні позову ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_6 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6 ), третя особа - ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6 ) про визнання особи втратившою право користування житловим приміщенням - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги у тридцятиденний строк з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення виготовлено 11 січня 2025 року.

Суддя К.Л. Шендрик