ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 686/10321/24

Провадження № 22-ц/820/261/25

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Янчук Т.О. (суддя-доповідач),

Грох Л.М., Ярмолюка О.І.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Міського комунального підприємства «Хмельницьктеплокомуненерго» на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 листопада 2024 року (суддя Колієв С.А.) за позовом Міського комунального підприємства «Хмельницьктеплокомуненерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги з постачання теплової енергії,

в с т а н о в и в :

У квітні 2024 Міське комунальне підприємство «Хмельницьктеплокомуненерго» звернулося в суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги з постачання теплової енергії.

В обґрунтування вимог позовної заяви зазначено, що 26 лютого 2020 року між МКП «Хмельницьктеплокомуненерго» та ОСОБА_1 був укладений Договір на постачання теплової енергії №6928/1185 за умов якого позивач надає відповідачу послуги з постачання теплової енергії до приміщення площею 45,7 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідачка належним чином не виконувала умови укладеного договору, не проводила своєчасно та у повному обсязі оплату за надані послуги з теплопостачання, у зв`язку із чим за період з 01.10.2021 року по 01.05.2023 року виникла заборгованість у розмірі 42264,38 грн. із яких: 42053,60 грн. заборгованість за надані послуги з теплопостачання та 210,78 грн. заборгованість за абонентське обслуговування. Оскільки відповідач неналежним чином не виконувала умови укладеного договору, у відповідності до п.48 Договору остання зобов`язана сплатити пеню у розмірі 0,01% від суми боргу за кожен день прострочення, яка за період з 12.12.2022 по 01.03.2024 рік становить 1165,47 грн. Крім того, оскільки відповідач допустила прострочення виконання грошового зобов`язання остання, у відповідності до положень ч.2 ст.625 ЦК України, зобов`язана сплатити борг з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та 3% річних. Сума інфляційних втрат за період з лютого 2022 року по лютий 2024 рік становить 4 613,45 грн., а 3% річних за період з 11.02.2022 року по 01.03.2024 рік 1622,08 грн.

Із урахуванням викладеного, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за надані послуги у загальному розмірі 49665,38 грн., з яких 42053,60 грн. заборгованість за послуги з теплопостачання, 210,78 грн. заборгованість за абонентське обслуговування, 1622,08 грн. три відсотка річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, 4613,45 грн. інфляційні втрати за прострочення виконання грошового зобов`язання та 1165,47 грн. нарахованої пені.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 листопада 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позов поданий до неналежного відповідача, оскільки з 25 лютого 2018 року ОСОБА_1 не є власником спірного нежитлового приміщення. Доказів того, що відповідачка була користувачем вказаного приміщення у період, за який виникла заборгованість за надані послуги з теплопостачання, матеріали справи не містять і таких доказів позивачем суду не надано.

Щодо укладеного договору від 26.02.2020 року суд зазначив, що такий договір був укладений між МКП «Хмельницьктеплокомуненерго» та ОСОБА_2 як фізичною особою-підприємцем та відповідне нарахування за теплову енергію здійснювалося із встановлених тарифів для підприємців. Водночас, згідно відкритих даних Міністерства юстиції України ОСОБА_1 припинила свою діяльність як ФОП 03.03.2010 року, про що здійснено відповідний запис в Єдиному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

В апеляційній скарзі МКП «Хмельницьктеплокомуненерго», посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити їх позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що відповідач ОСОБА_1 перебуває в договірних відносинах із МКП «Хмельницьктеплокомуненерго» з 2010 року та під час дії попереднього договору за №2670/1185 від 21.10.2010 року відповідач про зміну власника приміщення позивача не повідомляла. Разом з тим, 26.02.2020 року між МКП «Хмельницьктеплокомуненерго» та ОСОБА_1 було укладено новий договір з постачання теплової енергії №6928/1185, згідно умов якого позивач надає відповідачу послугу з постачання теплової енергії у відповідності до умов укладеного договору та в період з 26.02.2020 по 01.10.2021 року відповідачка належним чином виконувала свої зобов`язання по договору. Так, за період з лютого 2020 року до 01.11.2021 року ОСОБА_1 нараховано за надані послуги з постачання теплової енергії 17366,92 грн., сплачено за вказаний період 17728,51 грн. За період з 01.10.2021 року по 01.05.2023 року нараховано за постачання теплової енергії 54198,01 грн., відповідачем сплачено за вказаний період 12144,03 грн., в призначеннях платежу вказано оплата згідно рахунків №1185 та РНОКПП відповідачки. Вказані обставини свідчать про визнання нею боргу. Також апелянт зазначає, що статус фізичної особи-підприємця зазначений в преамбулі договору не впливає на правовідносини що склались між сторонами, оскільки зазначений в договорі тариф для потреб інших споживачів застосовується залежно від функціонального призначення приміщення та діяльності яка в ньому здійснюється.

Відзиву на апеляційну скаргу від інших учасників по справі не надходило.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

В силу ч.13 ст.7, ч.2 ст.247 ЦПК України у такому випадку судове засідання не проводиться, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що 26.02.2020 року між МКП «Хмельницьктеплокомуненерго» та ОСОБА_2 , як фізичною особою-підприємцем укладено договір з постачання теплової енергії №6928/1185, за адресою: АДРЕСА_1 , опалювальна площа 45,70 кв.м.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності власником приміщення за адресою АДРЕСА_1 , площею 45,7 кв.м є ОСОБА_3 , дата державної реєстрації 25.07.2018 року.

За даними є Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 припинила свою діяльність як ФОП 03.03.2010 року,

Відповідно до ст. 509 ч.1 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг врегульовані Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Відповідно до пункту 6 ч.1 ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». визначено, що індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належать комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Згідно п.п.1, 5 ч. 2 ст. 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов`язаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом, оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Відповідно до ч.ч 1, 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Згідно частини 1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно приписів ст.322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтями 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У справі що переглядається, суд встановивши, що ОСОБА_1 не є власником нежитлового приміщення, до якого позивачем надаються послуги з централізованого теплопостачання, в 2010 році припинила діяльність як фізична особа-підприємець, належних доказів користування спірним нежитловим приміщенням у період за який виникла заборгованість за надані послуги з теплопостачання саме відповідачкою позивачем не надано, матеріали справи теж не містять таких доказів, дійшов правильного висновку, що підстави для покладення на неї обов`язку зі сплати заборгованості за надані послуги з теплопостачання за: АДРЕСА_1 відсутні.

Враховуючи приписи ст. 322 ЦК України, тягар утримання майна лежить на його власнику, ОСОБА_1 у спірний період вже не була власником приміщення площею 45,7 кв.м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , а тому позов поданий до неналежного відповідача.

Щодо договору №6928/1185 від 26.02.2020 року укладеного між МКП «Хмельницьктеплокомуненерго» та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 , то такий договір не є належним доказом щодо користування приміщенням площею 45,70 кв.м буд. АДРЕСА_1 , у період за який виникла спірна заборгованість за надані послуги з теплопостачання, саме фізичною особою ОСОБА_1 ФОП ОСОБА_1 припинила свою діяльність ще 03 березня 2010 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачем у період після укладення договору від 26.02.2020 року частково сплачувались кошти за надання послуг із теплопостачання, а отже відповідачем визнано борг, не впливають на висновки суду, оскільки здійснення платежів можливо за згодою власника майна іншою особою.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків суду обставинам справи, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення підстави для розподілу судових витрат у суді апеляційної інстанції відсутні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Міського комунального підприємства «Хмельницьктеплокомуненерго» залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Т.О. Янчук

Л.М. Грох

О.І. Ярмолюк