Провадження 2/522/976/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАІНИ

29 січня 2025 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси, у складі:

головуючого - судді Науменко А.В.,

за участю секретаря судового засідання Зелінська К.Ю.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Кисельова Олена Василівна, про визнання заповіту недійсним

В С Т А Н О В И В:

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернулася із позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Кисельова Олена Василівна Геннадіївна про визнання заповіту недійсним.

Свої позовні вимоги позивач мотивувала тим, що заповіт від 17.12.2020 року складений на користь ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кисельовою Оленою Василівною, має бути визнаний недійсним, оскільки, в момент його оформлення не було дотримано вимог щодо його оформлення та посвідчення. ОСОБА_3 був незрячою людиною, в останні роки свого життя мав вади зору, захворювання внутрішніх органів, які фактично і стали причиною передчасної смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач наполягає у позові, що спірний заповіт складений 17.12.2020 року не підписаний особисто заповідачем, зміст заповіту не був прочитаний перед його підписом в присутності свідків, тобто волевиявлення спадкодавця на час укладання та посвідчення заповіту не було вільним та не відповідало його волі.

Також у позові зазначено, що при ознайомленні з матеріалами спадкової справи було виявлено, що начебто написана та прийнята нотаріусом особиста заява ОСОБА_3 щодо позбавлення племінників права на спадкове майно, має нехарактерний акуратний вигляд. Письмо було каліграфічним, рівним, виваженим, що, на переконання позивача, свідчить про те, що вказаний документ написаний не власноручно спадкоємцем. У зв`язку з цим буде заявлене відповідне клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи.

19 липня 2021 року ухвалою суду відкрито провадження у справі.

09 серпня 2021 року надійшов Відзив від відповідача, у якому відповідач не погодилась із доводами позовної заяви, вважала, що позов ґрунтується на припущеннях. Наполягала на тому, що позивач самоусунулася від будь-якої допомоги хворому ОСОБА_3 , що, на її думку, стало підставою для його рішення щодо заповідального відказу родичам.

16 серпня 2021 року надійшло пояснення третьої особи на позов, у якому нотаріус зазначила, що як особа, на яку відповідно до ст. 1, 3 Закону України "Про нотаріат" державою покладено обов`язок посвідчувати права та факти, що мають юридичне значення, вона виконала складання та нотаріальне посвідчення оспорюваного заповіту в повній відповідності до вимог чинного законодавства та вільного волевиявлення особи, яка особисто звернулась за вчиненням нотаріальної дії із застосуванням належних, передбачених чинним законодавством, засобів фіксації.

Натомість, позовна заява містить велику кількість необґрунтованих та не підтверджених жодним чином тверджень, які мають суперечливий характер. Зокрема, одночасно зазначається, що померлий був незрячою людиною та мав вади зору. На думку нотаріуса, позовна заява не підлягає задоволенню.

18 серпня 2021 року судом витребувано у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Кисельової О.В. (м.Одеса вул.Л.Толстого,15) належним чином завірену копію спадкової справи заведену до майна ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Витребувано від медичного офтальмологічного центру університетської клініки №2 ОНМЕДУ (м.Одеса вул. Ольгівська, 4/1) оригінали документів щодо стану здоров`я ОСОБА_3 з часу заведення вказаного документу по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , в тому числі, але не обмежуючись документами стану зору ОСОБА_3 .

Витребувано від КНП "Міська клінічна лікарня №11"Одеської міської ради (м.Одеса, вул. Академіка Воробьова,5-г) оригінали медичної картки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка містить повну медичну інформацію щодо стану здоров`я ОСОБА_3 з часу заведення вказаного документу по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Витребувано від Одеського обласного центру медико-соціальної експертизи (м.Одеса, вул. Чорноморського козацтва,40) оригінали усієї наявної медичної документації на ОСОБА_3 , який оглядався спеціалістами МСЕК 03 серпня 2020 року.

12 січня 2022 року судом задоволено клопотання представника позивача за згодою представника відповідача та призначена судово-медична експертиза.

На вирішення експертизи поставлено наступні питання:

1. Чи міг ОСОБА_3 через наявні вади зору самостійно підписати заповіт складений на ім`я ОСОБА_2 17.12.2020р. та посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кисельовою О.В.?

2. Чи міг ОСОБА_3 через наявні вади зору самостійно прочитати заповіт на ім`я ОСОБА_2 17.12.2020р. та посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кисельовою О.В.?

Проведення експертизи доручено експертам Комунальної Установи «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи"» (м. Одеса, пров. Валіховський, буд. 4). Провадження по справі зупинене на час проведення експертизи.

03 січня 2024 року матеріали справи з оригіналами витребуваної медичної документації для проведення експертизи повернуто на адресу суду разом з висновком експерта №36 від 29.12.2023 року.

12 січня 2024 року ухвалою суду відновлено провадження у цивільній справі.

26 березня 2024 року до суду надані додаткові пояснення третьої особи - нотаріуса, щодо складання заповідачем заповіту, посвідченого 17 грудня 2020 року за реєстровим № 773 та доводи щодо критичної оцінки висновку судової експертизи № 36.

01 квітня 2024 року відповідачем подана до суду заява про призначення повторної судово-медичної експертизи. В обґрунтування заяви відповідач вказала, що в експертному дослідженні відсутні посилання та аналіз пояснень допитаних по справі свідків та пояснень нотаріуса. Виявлені розбіжності у діагнозі стосовно гостроти зору правого та лівого ока у витребуваній медичній документації не усунуті експертами та висновки у змісті експертизи щодо «не зрячого ока» мають розбіжності між собою. Експертами у мотивуванні використані нечіткі та неоднозначні твердження, припущення які не ґрунтуються на матеріалах справи та не на витребуваної медичної документації.

10 травня 2024 року з боку позивача надійшло до суду обґрунтоване клопотання про призначення повторної судово-медичної експертизи у найбільш стислі строки в Миколаївському ОБСМЕ.

13 травня 2024 року надійшли заяви з боку позивача та відповідача, якими сторони погодили позицію щодо необхідності призначення повторної судової експертизи та її проведення у Миколаївському ОБСМЕ

13 травня 2024 року судом задоволено клопотання представника позивача за згодою представника відповідача та призначена повторна судово-медична експертиза.

В мотивувальній частині ухвали про призначення повторної експертизи судом зазначене, що у наявному первинному висновку експертизи № 36 не повно досліджено матеріали справи, що призвело до неповного висновку. Також у висновку на думку відповідача наявні розбіжності з матеріалами справи.

На вирішення експертизи поставлено ті самі питання:

1. Чи міг ОСОБА_3 через наявні вади зору самостійно підписати заповіт складений на ім`я ОСОБА_2 17.12.2020р. та посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кисельовою О.В.?

2. Чи міг ОСОБА_3 через наявні вади зору самостійно прочитати заповіт на ім`я ОСОБА_2 17.12.2020р. та посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кисельовою О.В.?

Проведення експертизи доручено експертам Миколаївського ОБСМЕ. Провадження по справі зупинене на час проведення експертизи.

05 серпня 2024 року матеріали справи з оригіналами витребуваної медичної документації для проведення експертизи повернуто на адресу суду разом з висновком експерта №56-к від 25.07.2024 року.

06 серпня 2024 року ухвалою суду відновлено провадження у цивільній справі.

23 вересня 2024 року до суду надійшло заперечення відповідача на висновок експерта № 56-к та клопотання про виклик експерта для надання пояснень у залі суду. В запереченні наведені доводи що у повторному висновку експертизи не усунуті розбіжності з матеріалами справи та медичної документації. Відповідач вказує, що у повторній експертизі зміст скопійований з первинного висновку експертизи № 36 без урахування заперечень яки були викладені у клопотанні про призначення повторної експертизи.

На судовому засіданні 24 вересня 2024 року судом ухвалено викликати судового експерта-доповідача Дорофєєва О. для надання пояснень у судовому засіданні.

14 жовтня 2024 року відповідач звернувся з клопотанням про приєднання до матеріалів справи документів, а саме: копій сторінок з оригіналів медичної документації яки були витребувані для проведення експертизи, публічно доступну таблицю «діапазону втрати зору», а також консультативний висновок лікарів офтальмологів «Клініки Д. Кулікова» від 16.09.2024р. з дослідженням медичної документації померлого та висновком що він мав вади зору, але міг читати та писати.

19 грудня 2024 року у судовому засіданні надані пояснення експертом ОСОБА_4 відносно висновку по повторній експертизі № 56-к.

27 січня 2025 року до суду надійшли письмові пояснення позивача щодо оцінки доказів по справі зокрема двох висновків експертиз та пояснень свідків та доведеності підстав для визнання заповіту недійсним.

27 січня 2025 року до суду надійшли письмові пояснення щодо оцінки доказів по справі та недоведеності підстав для визнання заповіту недійсним. Відповідач послалася на пояснення третьої особи по справі та пояснення свідків викликаних з обох сторін по справі якими не підтверджене що померлий не міг самостійно читати та писати. Також вказані обґрунтування щодо сумнівності достовірності висновків обох судових експертиз проведених по справі з аналізом змісту експертизи та пояснень експерта у суді. Також з письмовими поясненнями відповідача надала до справи письмову консультацію лікарів офтальмологів «Клініки Д.Кулікова» від 21.10.2024 року надану на адвокатський запит.

У судовому засіданні представники позивача ОСОБА_5 та ОСОБА_6 наполягали на задоволенні позову. Пояснили, що не звертались з клопотанням про проведення почеркознавчої експертизи у зв`язку з тим що у сторони позивача відсутні сумніви що саме померлий писав та підписував текст у спірному заповіті та рукописній Заяві нотаріусу. Водночас у зв`язку з тим що згідно з висновками обох судових експертиз померлий не міг читати він здійснив запис та підпис у Заповіті за наслідком наявної «м`язової пам`яті» та рухового автоматизму, при цьому припустили, що померлий міг підписати Заповіт не знаючи який в дійсності в ньому надрукований текст. Процедура складення заповіту незрячою людиною, яка не може читати самостійно за участі двох свідків в цьому випадку була обов`язкова, але не була дотримана, а тому спірний Заповіт підлягає визнанню недійсним саме з цих підстав.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_7 та відповідач ОСОБА_2 заперечували у задоволенні позову з підстав його недоведеності належними, допустимими та достовірними доказами. Сторона відповідача наполягала на тому, що у відповідача були вади зору, але він бачив, впізнавав людей, міг самостійно читати та писати, а жодним доказом не доведене зворотне. Наполягали на суперечливості та сумнівності висновків обох судових експертиз, які не відповідають медичній документації, матеріалам справи та ґрунтуються на припущеннях. За наслідком чого вказали, що на їх думку суд має не приймати висновки вказаних судових експертиз як доказ по справі.

Третя особа нотаріус Кисельова О.В. в судове засідання не з`явилася, про розгляд справи сповіщена належним чином. Судом враховані надані письмові пояснення, у яких остання просила відмовити у задоволенні позову.

Розглянувши матеріали справи та витребувану для проведення судової експертизи медичну документацію, заслухавши пояснення сторін, пояснення судового експерта-доповідача Дорофєєва О., допитаних свідків, заявлених як позивачем - ОСОБА_8 ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 так і відповідачем - ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 суд дійшов наступних висновків.

В постанові від 4 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 Велика Палата ВС пояснила, що принцип jura novit curia зобов`язує суд самостійно перевірити доводи сторін під час розгляду справи. З`ясувавши ж, що сторона чи інший учасник процесу, обґрунтовуючи свої вимоги або заперечення, послались на неналежні норми права, суд самостійно кваліфікує? спірні відносини та прийняти рішення на основі правильних норм матеріального і процесуального права, тобто застосовує положення, які дійсно регулюють відповідні ?правовідносини. Окремо зазначено, що «самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту».

Сторони не заперечували та визнали факт того, що померлий ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 є рідним дядьком позивачці по батьківській лінії споріднення, що підтверджене свідоцтвом про народження позивачки, свідоцтвом про народження її батька ОСОБА_17 (рідного брата померлого)

Свідоцтвом про укладення шлюбу від 01 травня 1979 року підтверджується, що позивач ( ОСОБА_18 змінила прізвище на " ОСОБА_19 " в наслідок укладання шлюбу із ОСОБА_20 .

17 грудня 2020 року було складено заповіт, посвідчений третьою особою по справі приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кисельовою Оленою Василівною, зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за № 773, серія НМН № 218878 від 17.12.2020 року, номер у спадковому реєстрі 62949398.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 . Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть № 172 від 28 грудня 2020 року причиною смерті ОСОБА_3 стала хронічна серцево-судинна недостатність.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 15 квітня 1994 року ОСОБА_3 належала квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що складає 39.1кв.м. Наведене підтверджується реєстрацією в Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації 24 травня 1994 року та записано в реєстрову книгу за №278 стор. 109 кн.13пр.

У письмових поясненнях, що надані до суду 16.08.2021р., третьою особою нотаріусом наведена позиція щодо обставин складання заповідачем ОСОБА_3 спірного заповіту, посвідченого 17 грудня 2020 року за реєстровим № 773. Нотаріус зазначила, що дійсність намірів, а також фізичного стану заповідача та його волевиявлення було письмово зафіксовано ним власноруч тричі: при особистому складанні письмової заяви та підписанні двох примірників заповіту, які містять достатню, чималу кількість власноруч письмово зробленого тексту. Гр. ОСОБА_3 за життя постійно проживав у квартирі, що безпосередньо примикає до приміщення нотаріальної контори, з 2008 року за адресою: АДРЕСА_2 . З вказаного часу, з усіма працівниками нотаріальної контори, які працювали, а також мешканцями будинку у гр. ОСОБА_3 склались доброзичливі сусідські відносини. Маючи багаторічний досвід особистого спілкування із гр. ОСОБА_3 , нотаріус пояснила, що мала можливість безпосередньо оцінити його стан, як заповідача, порівняно до стану, що передував посиленню впливу хвороби. Крім того, заповідач неодноразово (не менше двох разів) перед складанням спірного заповіту, приходив до нотаріальної контори разом з документами для отримання роз`яснень та консультації про порядок оформлення його волевиявлення на випадок смерті. В ході зазначених відвідувань, детально та відверто з ним обговорювались мотиви та наслідки такого оформлення, що згодом заповідач власноруч письмово відтворив у заяві з проханням освідчити заповіт.

Вказана власноручна заява ОСОБА_3 , зареєстрована 17.12.2020 року за вхідним №349/02-12, зберігається у справі щодо посвідчення заповіту, її копія, разом з іншими документами, направлена на адресу суду 06 вересня 2021 року за вихідним №133/02-14.

Вищезазначена заява є письмовим зверненням фізичної особи за вчиненням нотаріальної дії. Відповідно до ст.5 Закону України Про нотаріат нотаріус, у разі відсутності підстав для відмови вчиненні нотаріальної дії, зобов`язаний здійснити свій професійний обов`язок щодо вчинення нотаріальної дії відповідно до Закону.

Враховуючи вищевикладені обставини під час вчинення нотаріальної дії, сумніви щодо дієздатності, відсутності коливань та дійсності намірів, обсягу волевиявлення, а також особи, якою викладені та власноручно підписані заява та заповіт, є цілком відсутніми. Заповіт був складений відповідно до волевиявлення заповідача (в тому числі письмового), посвідчений з дотриманням усіх вимог чинного законодавства, зокрема, перед підписанням прочитаний заповідачем вголос та після цього особисто ним підписаний, як вимагає абз. 2 частини 2 ст. 1248 Цивільного кодексу України. Про вказане, а саме: Мною прочитано вголос та особисто підписано в тексті заповіту двічі (на обох примірниках) зазначено заповідачем власноруч.

Також нотаріус пояснила, що слід звернути увагу, що наявність будь-яких вад зору, не впливають на можливість реалізації повідачем свого права на складання заповіту, а лише впливають на особливості його оформлення, залежності від здатності або нездатності прочитати текст заповіту (ст. 1248 Цивільного кодексу України). Оскільки заповідач, під час складання заповіту, незважаючи на відчуття складнощів, що притаманні тяжко хворій людині, в її присутності власноруч писав і читав, його стан обґрунтовано був оцінений мною як такий, що не виходив за межі фізичних можливостей, необхідних для дотримання встановлених законом вимог щодо складання заповіту саме таким чином, яким він був в результаті посвідчений. Враховуючи наявність у заповідача вад зору, які, тим не менш, давали можливість йому власноруч написати велику кількість тексту і прочитати заповіт, але потенційно могли стати причиною неправомірного твердження з боку незадоволених осіб, зокрема, які згадуються в заяві, як такі, що позбавлені спадщини, ним додатково власноруч зазначено в тій самій заяві самостоятельно прочитать завещание в состоянии. Вищезазначене було включене заповідачем до змісту заяви, після отримання консультації з питання про поширені, типові підстави для оскарження заповітів з боку незадоволених їх наслідками суб`єктів. Також, з метою захисту свого волевиявлення від неправомірного впливу з боку зацікавлених осіб, крім того, заповідач також власноруч зазначив, що володіє державною мовою та про намір позбавити спадщини своїх племінників.

Згідно з копією справи щодо посвідчення заповіту, яка надана третьою особою-нотаріусом на виконання ухвали суду (т. 1 а.с. 163-168) вбачається, що ОСОБА_21 17.12.2020 року звернувся з Заявою до нотаріуса щодо оформлення заповіту. Зі змісту даної власноручної Заяви, прийнятої нотаріусом у ОСОБА_3 слідує, що останній зафіксував намір скласти заповіт саме на ім`я відповідача ОСОБА_2 , при цьому він підтвердив, що наслідки позбавлення спадку саме племінників йому роз`ясені. Також в Заяві ОСОБА_21 вказав що володіє українською мовою та самостійно може прочитати заповіт.

Оглядом суд встановлює, що в Заяві витримана чітка структура офіційного документа: наявна стандартна «шапка», центрально розміщена назва документа "Заява" та далі текст написаний в з дотриманням відступів від країв листа, що вимагає просторової орієнтації у написанні тексту у заявника.

Суд звертає увагу на особливість написання літер без каліграфічних з`єднань. Велика кількість літер написані окремо, тобто з підняттям (відривом) руки від паперу після написання кожної літери. Попри відсутність каліграфічного безперервного з`єднання, літери та слова у реченнях розташовані на відносно прямій лінії з витриманими однаковими інтервалами. Це ж стосується і розділових знаків у тексті які послідовно розміщені без відхилень.

Важливо зазначити, що документ укладено на звичайному аркуші формату «А4» без будь-яких допоміжних тактильних орієнтирів (лінувань), які могли б допомагати письму. Щобільше, аналіз округлих літер виявляє їхню бездоганну форму, де нижня частина літер має чітку, завершену округлість без будь-яких деформацій чи неточностей, характерних для письма під механічним напрямником на кшталт письма під прикладену до аркуша лінійку.

Додатково можна звернути увагу на рівномірність нахилу літер, їх каліграфію та однакову товщину штрихів, що також на думку суду вимагає просторового сприйняття він особи при написанні.

Зі змісту спірного Заповіту вбачається, що наявний рукописний текст у відповідному розділі: «мною прочитано вголос та особисто підписано». Далі в розділі «Підпис» наявний підпис та рукописний текст « ОСОБА_3 ». Власноручне написання ОСОБА_3 тексту у спірному Заповіті має у повній мірі аналогічні ознаки як і в зазначеній вище Заяві.

З наведених міркувань заснованих на візуальній оцінці та аналізу суд дійшов висновку, що сукупність досліджених характеристик документа викликає обґрунтовані сумніви у версії позивача про його написання особою без зору за застосуванням «м`язової пам`яті» та рухового автоматизму.

Послідовність та точність просторового розташування літер, їх геометрія, чітка структура цих офіційних документів, відсутність допоміжних тактильних орієнтирів та ідеальна округлість літер, на думку суду беззаперечно свідчать про свідомий зоровий контроль ОСОБА_3 при написанні текстів.

Суд враховує що сторона позивача не вказували та не доводили оспорювання заповіту з підстав того що ОСОБА_3 знаходився під впливом омани чи насильства, або не розумів значення своїх дій. Також під час подальшого розгляду справи сторона позивача вже не наполягала та не доводила те що ОСОБА_3 не писав власноручно і не підписував прийняту нотаріусом за певною процедурою Заяву та спірний Заповіт, що вказує на непослідовність їх позиції.

Натомість зміст зазначеної Заяви ОСОБА_3 беззаперечно свідчить про те що вільне волевиявлення останнього було направлене саме на позбавлення племінників спадку та оформлення Заповіту на конкретну особу відповідача, що далі зафіксовано нотаріусом у друкованому тексті спірного Заповіту. .

Суд враховує пояснення свідків з боку позивача ОСОБА_8 . ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , які пояснили, що ОСОБА_3 останні роки жив сам, зазначили про хворобу та поганий зір ОСОБА_3 , що він був «майже незрячим». Також вказали, що останній самостійно пересувався, але боявся виходити у темну пору, щоб не впасти, впізнавав людей з якими спілкувався, логічно розмовляв з ними, усвідомлював про що говорить. Про відповідачку ОСОБА_2 підтвердили, що бачили її в квартирі з ОСОБА_3 , відомо що вона надавала останньому допомогу.

Свідки з боку відповідача пояснили, що є сусідами, часто бачили ОСОБА_3 , він самостійно пересувався, гуляв біля будинку. З розмови з ним можна було зробити висновок, що він бачив їх, впізнавав, розмовляв з ними, шуткував, усвідомлював про що говорить. Також зазначили, що саме з ОСОБА_2 в нього буди дружні та довірливі відносини, в неї були ключі від квартири ОСОБА_3 , вона йому допомагала у побуті та надавала необхідну допомогу яку він потребував, коли він помер ОСОБА_2 займалась його похованням.

За наслідком оцінки показань свідків по справі суд встановлює, що свідки підтвердили наявні у ОСОБА_3 вади зору, але жодний не засвідчив що останній був повністю незрячим та жодний свідок не навів приклади подій які б про це свідчили.

Розглянувши висновок № 36 від 29.12.2024 року КУ "Одеського обласного бюро судово-медичної експертизи" суд встановлює що судово медична експертна комісія за результатами проведеного дослідження дійшла висновку що: «Станом на 17.12.2020 р. ОСОБА_3 був в повністю сліпим на ліве око та із вкрай низькою гостротою зору на праве око (що станом на вересень 2020 року складало 0,25). Таким чином останній не міг самостійно без додаткових пристроїв на праве око прочитати заповіт. Виходячи з властивостей самого почерку, останній додатково свідчить про те, що він був особою, яка погано тримала ручку, оскільки лінії нерівні, букви нечіткі, місцями з інтервалом між буквами у словах, а рядки відхиляються донизу.

Тому експерти дійшли висновку що ОСОБА_22 через наявні вади зору не міг самостійно підписати та прочитати спірний заповіт.

Суд звертає увагу, що до складу комісії експертів входила одна лікар з фахом «Офтальмологія». Для проведення експертизи надані матеріали справи в якому зберігався диск з записом усіх засідань, відповідно до пояснень сторін та показаннями свідків. Також надані оригінали витребуваних для проведення експертизи документів історії хвороби № 138803, Акт огляду МСЕК № 541, медичної картки № 4904/690.

У дослідницькій частині висновку експертизи № 36, зазначений аналіз стану здоров`я ОСОБА_3 згідно з медичними документами. Слід звернути увагу, що у тексті висновку жодного посилання на надані матеріали справи відсутні, зокрема не має аналізу показань жодних свідків.

Суд вказує, що у дослідницькій частині висновку не має жодного посилання на встановлення у ОСОБА_3 діагнозу «повна втрата зору» згідно з дослідженою медичною документацією.. Зі змісту висновку вбачається, що згідно з медичною документацією просліджуються скарги на зниження зору, встановлені в хронології показники зниження гостроти зору з 2006 року, а останній показник 28.09.2020 року гострота зору на праве око - 0, 25 н/к, а на ліве « pv іnctrtae» (історія хвороби № 138823).

Особливо слід звернути увагу на частину змісту експертизи де зазначені висновки лікаря офтальмолога від 20..12.2023. Лікар офтальмолог послалася на встановлену згідно з наданою медичною документацією зниження показника гостроти зору на ліве око з 0,7 (2017 р) до 0,25 (28.09.2020р) та «незрячість» лівого ока. При цьому лікар вказала що показник 0,25 н/к «читає вблизі» та припускає «можливо текст № 10 (букві повинні бути значно більше ніж у заповіті». Лікар припустила що «в цієї ситуації міг автоматично писати, тому як навик не втратив, але прочитати самостійно заповіт не може». Далі лікар зробила інший висновок за наслідком вкрай низької гостроти зору на праве око 0,25 не міг самостійно без додаткових пристроїв на праве око прочитати заповіт, але завдяки зниженню слуху, навіть застосування подібних засобів на праве око не могли дати можливості правильно ознайомитися з документом.

Щодо почерку лікарь-офтальмолог вказала наступне: «виходячи з самого почерку, останній додатково свідчить про те що він виконаний особою також погано тримаючого ручку -лінії неровні, букви нечітки, местами з інтервалом між буквами та словами, строчки уходять до низу».

Суд звертає увагу на те що лікарем офтальмологом не вказано чи досліджувалося зазначена вище рукописна Зава від 17.12.2020 року та за якою логікою оцінки остання прийшла до висновків щодо почерку та особи. Зазначені висновки щодо почерку ОСОБА_3 стали підставою загальних висновків експертизи, але не відповідають оцінці почерку самої позивачки у позові.

Не погоджуючись із висновком експерта відповідачем було заявлено клопотання про призначення повторної судово-медичної експертизи, мотивуючи тим, що у висновку експерта № 36 не повно досліджено матеріали справи, що призвело до неповного висновку, наявні розбіжності та суперечливості, висновки ґрунтуються на припущеннях і тлумаченнях (твердженнях) на власний розсуд без будь-якої аргументації, що ставить під сумнів правильність висновку в цілому щодо дійсних обставин справи.

Представником відповідача акцентовано увагу на непослідовних, суперечливих та нелогічних висновках саме лікаря-офтальмолога, зокрема щодо відсутності ґрунтованих висновків, що людина з гостротою зору 0.25 н/к на одне око й не зряче на інше око взагалі не може читати та писати. Також представник відповідача, наполягала натому, що виявлене зниження слуху у ОСОБА_3 згідно з медичними документеми не може свідчити на втрату можливості правильно ознайомитися з документом у разі можливості його прочитання.

Суд звертає увагу що представники позивача доводи відповідача не спростовували та не заперечував проти призначення повторної судово-медичної експертизи та навіть наполягали на її призначені саме у Миколаївському обласному бюро судово-медичної експертизи Миколаївської обласної ради.

Згідно з статтею 110 ЦПК України, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили й оцінюється судом разом з іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Виходячи з наведеного суд визнає, що наявні підстави для критичного ставлення до висновку судової експертизи № 36, а тому дана експертиза не може бути прийнята у якості доказу по справі.

Розглянувши висновок № 56-к від 25.07.2024 року суд встановлює що судово медична експертна комісія Миколаївського ОБСМЕ за результатами проведеного дослідження дійшла висновку:1(2).Згідно з наданими медичними документами останньою датою, коли досліджувався стан органів зору ОСОБА_3 , є 28.09.2020 року. З урахуванням того, що зір на праве око динамічно знижувався, не підлягав корекції та мав значне звуження полів зору через наявну глаукому, а зір лівого ока був відсутнім- станом на 17.12.2020 року ОСОБА_3 самостійно не міг прочитати текст, який містився в заповіті.

2(1) Як правило, протягом життя, людина володіє навиком "м`язової пам`яті" та рухового автоматизму, щонайменше до свого підпису, тобто, може підписати будь-які документи. Однак, в цьому випадку, відсутність зору та наявність дисциркуляторної енцефалопатії 2 ступеню на фоні церебрального атеросклерозу та вираженого інтоксикаційного синдрому- ОСОБА_3 не міг власноруч, без сторонньої допомоги та підказок, підписати заповіт.

Суд звертає увагу, що зі змісту висновку експертизи вбачається, що до складу комісії експертів не входив жодний лікар з фахом «Офтальмологія», усі лікарі з кваліфікацією «судово медична експертиза». Для проведення експертизи надані матеріали справи в якому зберігався диск з записом усіх засідань, відповідно до поясненнь сторін та показань свідків. Також надані оригінали витребуваних для проведення експертизи документів історії хвороби № 138803, Акт огляду МСЕК № 541, медичної картки № 4904/690.

Особо слід звернути увагу що у дослідницькій частині висновку експертизи № 56-4к, зазначений аналіз стану здоров`я ОСОБА_3 згідно з медичними документами. З аналізу тексту суд встановлює, що у дослідницькій частині повністю скопійований текст з дослідницької частини та розділу підсумки з висновку експертизи № 36. Жодні самостійні дослідження та оцінки не описані, посилання на якісь конкретні матеріали справи (окрім висновку експертизи № 36) відсутні.

19.12.2024р. у судовому засіданні надав пояснення щодо експертного висновку № 56-К експерт-доповідач -Дорофєєв О.Є.

Експерт пояснив, що проведення повторної експертизи зводилось до усунення невідповідності між актом №541 огляду МСЕК та медичною карткою №138803 де були розбіжності щодо встановлення незрячого ока., та виявлена технічна помилка. Експерт підтвердив що не один із членів комісії не є фахівцем в області офтальмології. Також пояснив, що в Миколаївській офтальмологічній клініці "Центр зору" експерти консультувалися щодо даних у медичній документації ОСОБА_23 тільки щодо усунення розбіжностей між актом огляду МСЕК і медичною карткою.. У розділі "Підсумки" висновку №56-К зазначені обґрунтування та висновки, зазначений текст з розділу "підсумки» з експертизи № 36, а власні обґрунтування та висновки містяться лише у розділі «синтезуюча частина» та «підсумки» на 5 сторінці експертизи № 56-к.

Суд звертає увагу, що експерт під час судового засідання не зміг відповісти на низку запитань представника відповідача щодо показників класифікації втрати гостроти зору. Експерт послався на необхідність перевірки даних у спеціальній літературі або отримання додаткових консультацій з офтальмологом. Це свідчить про можливі прогалини в його кваліфікації саме в питанні офтальмології. Щодо висновків експертизи мали місце твердження експерта без логічного та кваліфікованого обґрунтування своєї відповіді, що ставить їх під очевидний сумнів.

У зв`язку з цим виникають обгрунтовані сумніви щодо обґрунтованості висновків, викладених експертом.

Отже, суд може зробити висновок, що дослідження в цілому експертною комісією по експертизі № 56-к не проводились, висновок був зроблений на підставі змісту досліджень первинної експертизи № 36, що суперечить вимогам п.1. ст.12 Закону України "Про судову експертизу" де зазначено, що незалежно від виду судочинства судовий експерт зобов`язаний провести повне дослідження і дати обґрунтований та об`єктивний письмовий висновок. Таким чином неповнота дослідження, суперечливість обґрунтувань з використанням припущень встановлені в експертизі № 36 взагалі не були усунуті під час проведення повторної експертизи № 56-к.

Згідно п.1.2.13 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, згідно з процесуальним законодавством України експертами виконуються первинні, додаткові, повторні, комісійні та комплексні експертизи.

Повторною, зокрема, є експертиза, під час проведення якої досліджуються ті самі об`єкти і вирішуються ті самі питання, що й при проведенні первинної (попередніх) експертизи (експертиз). Повторна експертиза проводиться у випадку, якщо висновок первинної експертизи визнано необгрунтованим чи таким, що суперечить іншим матеріалам справи або інакше викликає сумніви в його правильності.

Комісійною є експертиза, яка проводиться двома чи більшою кількістю експертів, що мають кваліфікацію судового експерта за однією експертною спеціалізацією (фахівцями в одній галузі знань). Комісія експертів може утворюватися органом (особою), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта), або керівником експертної установи.

В пункті 11 Постанови Пленуму Верховного суду України № 8 від 30.05.1997 року «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» також роз`яснено, що повторна експертиза призначається, коли є сумніви у правильності висновку експерта, пов`язані з його недостатньою обґрунтованістю чи з тим, що він суперечить іншим матеріалам справи, а також за наявності істотного порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи.

Згідно роз`яснень п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України №8 від 30.05.1997 року «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» при перевірці й оцінці експертного висновку суд повинен з`ясувати: чи було додержано вимоги законодавства при призначенні та проведенні експертизи; чи не було обставин, які виключали участь експерта у справі; компетентність експерта і чи не вийшов він за межі своїх повноважень; достатність поданих експертові об`єктів дослідження; повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи; обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи.

Згідно статті 110 ЦПК України, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Виходячи з наведеного суд визнає, що наявні підстави для критичного ставледння до змісту судової експертизи № 56-к, а тому дана експертиза також не може бути принята у якості доказу по справі.

Сторона позивача заперечували у прийняття судом у якості доказу відповіді в якості письмової консультації на адвокатський запит з лікувально-діагностичного центру ФОП " ОСОБА_24 " підписану двома лікарями офтальмологами, яка була надана відповідачем для можливості обґрунтувань заперечень на висновок повторної судово-медичної експертизи, щодо можливості читати, оскільки сторона не володіє необхідними знаннями в галузі медицини. На думку сторони позивача оформлення адвокатського запиту для отримання консультації в області медицини суперечить п. 24 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", де зазначено, що Адвокатський запит не може стосуватися надання консультацій і роз`яснень положень законодавства. Враховуючи, що на час розгляду справи відсутнє однозначне тлумачення положень п. 24 щодо обмеження отримання адвокатом будь-якої консультації або обмеження в отриманні тільки консультації у сфері права, суд не приймає зазначену письмову консультацію лікарів офтальмологів від 21.10 2020 р у якості доказу по справі.

Судом оглянуті оригінали медичної документації витребувані для проведення експертизи які надавалися експертам з матеріалами справи, а саме Акт огляду МСЕК № 541 історія хвороби № 138803, медична картка № 4904/690. В жодному з зазначених медичних документів не вбачається фіксація лікарями скарг на повну втрату зору чи слуху, чи зазначення такого діагнозу. На звороті аркуша 9 історії хвороби № 138803 вбачається запис офтальмолога ОД (праве око) = 0, 25 н.к. станом на вересень 2020 року.

На 29-у Міжнародному Офтальмологічному Конгресі у квітні 2002 року (м. Сідней) були прийнятті стандарти Міжнародної Ради Офтальмології по класифікації рівня втрати зору відповідно до гостроти.

Згідно встановлених стандартів, визначені наступні назви діапазону втрати зору відносно показника гостроти зору.

Діапазон «нормального зору»: - «нормальний» з гостротою зору «1,6 0,8»

- «м`яка втрата зору» - «0, 63-0,32»

Діапазон «низький зір»: - «помірна втрата зору» з гостротою зору «0, 25- 0,125»

- « важка втрата зору» «0,1-0,05»

- «глибока втрата зору» « 0, 04 -0,02»

Діапазон «сліпота»: - «майже сліпота» менше 0,02»

« сліпота» «повний 0»

Україна є членом Всесвітньої організації охорони здоров`я з 1992 року.

Наказом Міністерства охорони здоров`я № 503 від 29.08.2008 року затверджені методичні рекомендації «Кодування захворюваності та смертності відповідно до Міжнародної статистичної класифікації хвороб та споріднених проблем охорони здоров`я Десятого перегляду». У вступі «Кодування» зазначене, що Міжнародна статистична класифікація хвороб (МКХ) є основним інструментом розробок інформації про здоров`я. В даних методичних рекомендаціях проведена адаптація кодів МКХ-10 до особливостей вітчизняної діагностичної термінології.

Наказом Міністерства охорони здоров`я № 297 від 08.10. 1998 року затверджений перехід органів і закладів охорони здоров`я України на міжнародну статистичну класифікацію хвороб».

Згідно з Міжнародною статистичною класифікацією хвороб і споріднених проблем охорони здоров`я (МКХ-10) виокремлюють такі категорії втрати зору за зміною гостроти зору:

1) без порушень зору - гострота зору від «1,0 до 0, 7»

2) слабкозорість, зниження гостроти зору від «0,6 до 0,05».

За ступенем погіршення зору виокремлюють такі категорії слабкозорості:

1) «незначна» гострота зору від «0,6 до 0,3»;

2) «помірна» гострота зору від «0,3 до 0, 1»

3) «важка» гострота зору від «0, 1 до 0, 005»

За класифікацією «сліпота» зазначена при гостроті зору менше «0, 05»

За ступенем «сліпота» виокремлюється:

1) «глибока» гострота зору від «0,04 до 0, 02»

2) «майже повна» гострота зору менше «0,02»

3) «повна» «немає світловідчуття»

Таким чином, за міжнародними стандартами класифікації хвороб, нормативно затвердженої в Україні (МКХ-10), підтверджений медичною документацію у ОСОБА_25 найнижчий показник гостроти зору 0,25 у вересні 2020 р, відповідає по класифікації «помірній втраті зору», тобто за ступенем «слабкозорість».

У статті 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до вимог статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтею 1247 ЦК України, згідно якої загальними вимогами до форми заповіту є складання заповіту в письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт повинен бути особисто підписаний заповідачем.

Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині 3 статті 203 ЦК України.

Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Зі змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.

Форма заповіту передбачає обов`язковість його посвідчення нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 ЦК України (частина третя статті 1247 ЦК України).

Позивач посилалася на те, що заповіт є недійсним на підставі не дотримання вимог щодо його оформлення та посвідчення з незрячою людиною, зокрема заповіт не було прочитано перед його підписанням в присутності свідків, тому волевиявлення спадкодавця на час укладенння та посвідчення заповіту не було вільним та не відповідало його внутрішній волі.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є, серед іншого, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (Nadtochiy v. Ukraine, заява N 7460/03, § 26) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Отже, принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 14.08.2018 року у справі № 905/2382/17, від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18.

Саме стандарт доказування, поряд із внутрішнім переконанням судді, дозволяє оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суддю у своїй версії, що робить оцінку доказів об`єктивною та більш обґрунтованою.

Судові акти різних національних судових інстанцій (Верховного Суду - справи № 917/1307/18, № 916/2403/18, № 910/18036/17, № 905/2382/17), як і Європейського суду з прав людини і основоположних свобод (рішення по справі «Бендерський проти України») орієнтують судову практику застосовувати при оцінці доказів стандарт доказування «баланс ймовірностей» (balance of probabilities), або як його ще називають «переваги більш вагомих доказів» (preponderance of the evidence), що притаманний саме приватно-правовим відносинам. За класичним визначенням цей стандарт тлумачиться як розумний ступінь ймовірності, але менш високий в порівнянні з кримінальною справою.

Саме за цим стандартом доказування, тягар доведення факту вважається виконаним, якщо на підставі поданих доказів можна зробити висновок, що факт швидше мав місце, ніж не мав.

Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів) , що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин , які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів;показаннями свідків.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою

Виходячі з наведеного суд встановлює що позивачем не доведено обставин, на які вони посилаються. Застосувавши стандарт доказування «баланс ймовірностей», суд дійшов висновку, що твердження про те, що ОСОБА_3 станом на 17.12.2020 був сліпим (незрячим), є менш вірогідним, ніж протилежне. Відповідно, суд вважає недоведеним факт, на якому наполягає позивач, що ОСОБА_3 під час складання власноручної заяви нотаріусу та подальшого підписання спірного заповіту не міг читати та писати.

Стандарт доказування «вірогідності доказів» на відміну від «достатності доказів» підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Стандарт «вірогідності доказів» не передбачає автоматичного нехтування судом обов`язку надання оцінки допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

В результаті розгляду справи суд встановлює, що у третьої особи нотаріуса під час вчинення 17.12.2020 року нотаріальних дій були відсутні сумніви щодо дієздатності ОСОБА_3 , не вбачалися ознаки коливання останнього та був чітко сформований намір. Тобто, спірний Заповіт був складений нотарусом відповідно до волевиявлення заповідача, яке викладене останнім власноручно спочатку у письмовій Заяві та далі нотаріусом у тексті Заповіті та посвідчений з дотриманням усіх вимог чинного законодавства.

Згідно матеріалів справи не спростоване жодними доказами, що, ОСОБА_3 самостійно прийшов до нотаріальної контори з документами для оформлення Заповіту та на випадок оспорювання заповіту склав зазначену вище письмову Заяву про позбавлення племінників спадщини, яку самостійно написав та поставив свій підпис, копія якої наявна в матеріалах справи та її дійсність не спростована.

Наявність підпису у Заяві та у спірному Заповіт підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі.

Аналогічний висновок зроблено у Постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18).

Для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК України, такий висновок зроблено у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2018 року в справі № 756/14304/15-ц (провадження № 61-11896св18).

Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання, як зазначено у Постанові КЦС ВС від 20.07.2022 року у справі № 461/2565/20.

Про тлумачення заповіту із застосуванням принципу favor testamenti (тлумачення на користь дійсності) у постанові КЦС ВС від 23 лютого 2022 року у справі № 474/454/18. наведений раніше зроблений висновок, що з урахуванням принципів цивільного права, зокрема добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності й виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності.

Таким чином, твердження позивача, що ОСОБА_3 завдяки вадам зору взагалі не міг 17.12.2020 р самостійно читати та писав з застосуванням «механичної памяті», а спірний Заповіт не був ним прочитаний перед його підписанням в присутності свідків, тому волевиявлення на час укладенння та посвідчення спірного Заповіту не було вільним та не відповідало його внутрішній волі, матеріалами справи та наданими доказами не доведене. Належних, допустимих та достовірних доказів на доказування цього позивачем надано не було, а самі твердження позивача про відсутність волевиявлення ОСОБА_3 , його не здатність прочитати та підписати спірний Заповіту залишились недоведеними.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання спірного Заповіту недійсним, а тому у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Керуючись ст.ст.202, 215, 225, 1233, 1247, 1251, 1257 ЦК України, ст. ст. 2, 12, 81, 141, 247, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Кисельова Олена Василівна, про визнання заповіту недійсним відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1 ст. 354 ЦПК України.

Суддя А.В. Науменко

Повний текст рішення виготовлений10 лютого 2025 року.

Суддя А.В. Науменко

29.01.25