Постанова

Іменем України

28 січня 2025 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/5046/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О. В., Стрижеуса А. М.,

за участю секретаря Марченка М. С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області

від 18 жовтня 2024 року

в складі судді Журавського В. В.

у цивільній справі №359/6170/24 Бориспільського міськрайонного суду Київської області

за позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_1 ,

третя особа - Бориспільський відділ державної виконавчої служби у Бориспільському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ),

про стягнення пені за прострочення сплати аліментів,

У С Т А Н О В И В:

У червні 2024 року ОСОБА_2 , посилаючись на те, що ОСОБА_1 належним чином не виконує рішення суду про стягнення з нього аліментів на утримання дитини, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, звернулася до суду з позовом про стягнення пені за прострочення сплати аліментів у розмірі 837 720 грн за період з 12.10.2022 по 01.05.2024.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 жовтня 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі 285 000 грн за період з 12 жовтня 2022 року по 01 травня 2024 року.

Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в сумі 2 849 грн 92 коп.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду ухвалено з порушенням норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення по суті заявлених позовних вимог.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції не було досліджено факт здійснення ним оплати аліментів та відсутність вини в утворенні заборгованості по аліментам.

Вважав, що відсутня його вина в утворенні заборгованості по аліментам, оскільки доходи, згідно довідки про заробітну плату у період за 2023 рік та 7 місяців 2024 року становлять 172 005 грн, а жодного майна за рахунок якого можливо отримати дохід в нього немає. Додав, що відсутність в нього доходів підтверджується копією виписки по картковому рахунку Монобанк за 2023 рік та копією виписки по картковому рахунку ПриватБанк за 2023 рік.

Також в обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що він звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів, повернення виконавчого листа та звільнення від оплати заборгованості по аліментам, яка ухвалою цього ж суду направлена за територіальною підсудністю до Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області. Проте, при ухваленні рішення суд першої інстанції не розглянув його клопотання про зупинення розгляду даної справи до ухвалення Синельниківським міськрайонним судом Дніпропетровської області судового рішення у справі про зменшення розміру аліментів, повернення виконавчого листа та звільнення від оплати заборгованості по аліментам, тоді як обидва позови взаємопов'язані.

Зауважив, що за наявності одних і тих же сторін за місцем реєстрації в м. Луганськ, що є тимчсаво окупованою територією України, суддя Журавський В. В. в одній справі робить висновок про недотримання правил територіальної підсудності і надсилає справу до Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області, а іншу справу розглядає та ухвалює оскаржуване рішення.

За наведених обставин просив скасувати рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 жовтня 2024 року та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Відповідач, належним чином повдіомлений про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання у призначений час не з'явився та свого представника не направив.

Позивачка, належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилася. Представник позивачки ОСОБА_3 подав клопотання, в якому просив відкласти розгляд справи, у зв'язку з поганим самопочуттям. Проте, доказів на підтвердження поважних причин неможливості прибути в судове засідання або приймати участь в судовому засіданні в режимі відеоконференцзв'язку представник позивача ОСОБА_3 суду не надав.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін та їхніх представників.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що сторони у справі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 13 грудня 2023 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_5 , у розмірі 15 000 грн, щомісячно.

На виконання вище вказаного рішення суду 13 березня 2024 року видано виконавчий лист №753/12290/22, який в свою чергу звернуто до примусового виконння. Виконавче провадження перебуває в Бориспільському відділі державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - Бориспільський ВДВС ЦМУ МЮ (м. Київ)).

Згідно розрахунку заборгованості по аліментах, складеного 02.05.2024 державним виконавцем Бориспільський ВДВС ЦМУ МЮ (м. Київ) Л. Братусь, заборгованість ОСОБА_1 по аліментах за період з 12.10.2022 по 01.05.2024 становить 285 000 грн.

Звертаючись до суду з позовом, позивачка просила стягнути пеню за несвоєчасну сплату аліментів, розраховану відповідно до вимог ч. 1 ст. 196 СК України, в сумі 837 720 грн.

Згідно із частиною четвертою статті 155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

Частиною першою статті 196 СК України встановлено, що у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

У разі застосування до особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, заходів, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України "Про виконавче провадження", максимальний розмір пені повинен дорівнювати різниці між сумою заборгованості та розміром застосованих заходів примусового виконання, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України "Про виконавче провадження".

Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі №661/905/19 вказано, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти.

У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Тобто відповідач зобов`язаний довести відсутність його вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів і сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України.

При цьому стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини першої 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, ОСОБА_1 зазначив, що судом першої інстанції не було досліджено факт здійснення ним оплати на утримання дитини та відсутність його вини в утворенні заборгованості по аліментам.

Колегія суддів вважає необґрунтованими такі доводи апеляційної скарги, оскільки як вбачається з матеріалів справи, відповідач не подавав до суду першої інстанції доказів на підтвердження сплати ним аліментів на утримання дитини та доказів відсутності його вини в утворенні заборгованості по аліментам.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідач був обізнаний про розгляд справи та приймав участь, подавав процесуальні документи та поруч з цим не подавав до суду відзиву на позовну заяву із викладенням обґрунтованих заперечень проти позову та докази на підтвердження таких заперечень.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 14 червня 2024 року відкрито провадження у даній справі №359/6170/24 та визначено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

20 вересня 2024 року ОСОБА_1 надіслав до суду першої інстанції в електронній формі клопотання про відкладення судового засідання, призначеного на 20.09.2024 (а. с. 52-54).

В цей же день - 20.09.2024 ОСОБА_1 подав клопотання про зупинення провадження у даній справі до розгляду справи №359/670/24 за його позовом до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів, повернення виконавчого листа та звільнення від сплати заборгованості по аліментам (а. с. 54-55).

17 жовтня 2024 року представник відповідача - адвокат Чижова О. С. через підсистему Електронний суд подала до суду першої інстанції клопотання про відкладення розгляду справи та клопотання про зупинення провадження у даній справі, що переглядається, до розгляду судом справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів, повернення виконавчого листа та звільнення від сплати заборгованості по аліментам (а. с. 61-75).

При цьому, з матеріалів справи також вбачаєься, що суд першої інстанції виконав вимоги ст. 190 ЦПК України та надіслав відповідачу копію ухвали про відкриття провадження у справі разом з копією позовної заяви за зареєстрованим місцем перебування останнього, а саме за адресою: АДРЕСА_1 . Зворотне поштове повідомлення повернулася на адресу суду без вручення з відміткою поштового відділення "Адресат відсутній за вказаною адресою" (а. с. 25, 47, 88). Крім цього, в поданих до суду першої інстанції клопотаннях про відкладення розгляду справи та зупинення провадження у справі, а також безпосередньо в апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначав дану адресу, як адресу фактичного місця проживання.

Відповідно до п. 5 ч. 6 ст. 272 ЦПК України, днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

До того ж, відповідач або його представник не зверталися до суду з клопотанням про надання наручно копії ухвали про відкриття провадження та копії позовної заяви з додатками. Також не зверталися до суду з клопотанням про ознайомлення з матеріалами справи.

Отже, як вказувалося вище, відповідач, будучи обізнаним про розгляд справи та звертаючись неодноразово до суду першої інстанції з клопотаннями, в тому числі через представника - адвоката Чижову О. С., не скористався своїм правом подання відзиву на позовну заяву та доказів на обґрунтування своїх заперечень.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідач всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України не надав жодного доказу на спростування розміру заборгованості по аліментам та доказів того, що така заборгованість виникла не з його вини, у зв'язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача пені за прострочення сплати аліментів.

Доводи скаржника про те, що він не має можливості сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі, за відсутносі таких доказів, поданих до суду першої інстанції, не спростовують висновку суду про наявність правових підстав для стягнення пені за прострочення сплати аліментів. Більш того, такі обставини ОСОБА_1 повинен доводити в тій іншій справі за його позовом про зменшення розміру аліментів.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не розглянув клопотання про зупинення провадження спростовуються матеріалами справи, а саме ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 жовтня 2024 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зупинення провадження у справі (а. с. 77-78). Дана ухвала не підлягає окремому оскарженню від рішення суду. Поруч з цим, апеляційна скарга не містить доводів незгоди з ухвалою суду першою інстанції від 18.10.2024 про відмову в задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження у справі.

Щодо клопотання відповідача про зупинення даної справи, що переглядається, до розгляду судом справи про зменшення розміру аліментів, колегія суддів зазначає, що розгляд справи про стягнення пені за прострочення сплати аліментів не перешкоджає розгляду тієї іншої справи про зменшення розміру аліментів, оскільки у разі задоволення такого позову зменшення розміру аліментів відбувається з дати набрання відповідним судовим рішенням законної сили, а відтак не впливає на розмір заборгованості по аліментам.

Доводи апеляційної скарги про порушення правил територіальної підсудності є необґрунтованими, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 28 ЦПК України позов про стягнення пені за прострочення сплати аліментів може пред'являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування відповідача.

З матеріалів справи вбачається, що до позовної заяви ОСОБА_2 долучила докази того, що ОСОБА_1 з 17.08.2020 взято на облік як внутрішньо переміщену особу. В довідці зазначено фактичне місце проживання/перебування ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 8).

Крім того, в матеріалах справи також міститься лист Міністерства соціальної політики, в якому на запит суду надано інформацію про те, що фактичне місце проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 47).

З огляду на зазначені обставини та вимоги Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», колегія суддів приходить до висновку про те, що ОСОБА_2 звернулася з позовом до належного суду, оскільки зареєстроване місце перебування, як внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_1 є АДРЕСА_1 , що відноситься до територіальної підсудності Бориспільського міськрайонного суду Київської області.

За наведених обставин відсутні підстави вважати, що даний позов розглянуто з порушенням правил територіальної підсудності.

Щодо долучених відповідачем до апеляційної скарги нових доказів, які на його думку підтверджують відсутність вини у виникненні заборгованості по аліментам, колегія суддів зазначає, що згідно з ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Проте, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 не просив долучити до справи нові докази з посиланням на поважні причини неможливості подання таких доказів до суду першої інстанції та відповідно не надав доказів поважних причин.

Разом з тим, колегія суддів частково погоджується з доводами апеляційної скарги щодо визначено розміру пені за прострочення сплати аліментів з огляду на таке.

Верховний Суд в постанові від 02.10.2023 у справі №705/2656/21 висловив правову позицію: "У разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості (частина перша статті 196 СК України)".

В частині третій статті 196 СК України вказано, що розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

Проте, наведені норми не вказують на те, що пеня за прострочення сплати аліментів підлягає обов`язковому стягненню у розмірі 100 % заборгованості. Це питання віднесено на розсуд суду у кожній конкретній справі. Його вирішення залежить від обставин кожної справи, наданих сторонами доказів і наведених аргументів.

При цьому, колегія суддів наголошує, що неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора (Рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 №7-рп/2013).

Крім того, як неодноразово зазначав Верховний Суд в своїх постановах, що таку функцію, як сприяння належному виконанню зобов`язання, стимулювання боржника до належної поведінки, неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Неустойка не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер.

Отже, для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції діє правило частини третьої статті 196 СК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки за певних умов.

У визначенні підстав для зменшення розміру неустойки, колегія суддів виходить з такого.

Так, положеннями статті 3 ЦК України регламентовано загальні засади цивільного законодавства, якими, згідно з пунктом 6 частини першої цієї статті ЦК України, є справедливість, добросовісність та розумність.

Отже, застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності, добросовісності та справедливості.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є внутрішньо-перміщеною особою, а саме з 17.08.2020 переїхав з тимчасово окупованого міста Луганськ до Київської області Бориспільського району, де й зареєстрував своє місце перебування (а. с. 24).

Матеріали справи не містять доказів наявності у ОСОБА_1 рухомого або нерухомого майна, як і не містять доказів про доходи останнього, які б в свою чергу вказували на його можливість безперешкодно сплатити заборгованість по аліментам.

Ураховуючи наведені обставини та положення закону, а також беручи до уваги, що законодавцем встановлено право суду визначення розміру пені за прострочення сплати аліментів у меншому розмірі ніж 100% заборгованості по аліментам, колегія суддів приходить до висновку, що визначення судом першої інстанції пені у максимальному розмірі, а саме 285 000 грн, що становить 100% розміру заборгованості, не відповідає принципу розумності, добросовісності та справедливості, а відтак підлягає зменшенню.

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що розмір пені необхідно зменшити до 20% від суми заборгованості по аліментам, що становить 57 000 (285000х20%).

Колегія суддів вважає, що з урахуванням матеріального стану відповідача та тим, що судом визначено значний розмір аліментів (15 000 грн щомісячно), що підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , розмір пені - 57 000 грн буде нести компенсаційний характер для позивачки, як одержувача аліментів, та виховний характер для відповідача, як платника аліментів, а також стимулюватиме останнього до належної поведінки під час виконання зобов'язання зі сплати аліментів.

За наведених обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в силу вимог ст. 376 ЦПК України підлягає зміні в частині визначеного розміру аліментів та зменшення його розмірі до 57 000 грн.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки позивачка на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" звільнена від сплати судового збору, то у відповідності до вимог ч. 1, ч. 6 ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_1 в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 569 грн 65 коп., а інша частина судового збору, яка підлягала сплаті при поданні позовної заяви, компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 жовтня 2024 року в частині визначеного розміру пені та судового збору - змінити, зменшивши розмір пені з 285 000 грн до 57 000 грн, а розмір судового збору з 2 849 грн 92 коп. до 569 грн 65 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий О. Ф. Мазурик

Судді О. В. Желепа

А. М. Стрижеус