ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/776/25 Справа № 643/4354/23 Суддя у 1-й інстанції - Місюра К. В. Суддя у 2-й інстанції - Максюта Ж. І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді- Максюти Ж.І.

суддів: Космачевської Т.В., Новікової Г.В.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у м. Дніпрі за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Біжко Юлії Олександрівни на рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 06 серпня 2024 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 26.01.2022 року о 12:42 годині позивач зі свого карткового рахунку помилково перерахувала на картковий рахунок відповідача ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 6 500, 00 грн. Посилаючись на те, що ОСОБА_2 набув та зберігає у себе грошові кошти без достатніх правових підстав просила суд на підставі ст. 1212 ЦК України стягнути з відповідача на свою користь безпідставно набуті грошові кошти у сумі 6 500, 00 грн., три відсотка річних в сумі 45, 95 грн., інфляційне збільшення в сумі 110, 70 грн.

Рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 06 серпня 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Біжко Ю.О. посилаючись на те, що судом неповно досліджено докази та неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права та відповідно до ухвалення необґрунтованого рішення, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 у задоволенні позову відмовити.

Доводи апеляційної скарги аргументовані тим, що є факт перерахування коштів позивачем відповідачу в сумі 6 500,00 грн.; доказів існування між сторонами договору як правової підстави для отримання вказаних коштів у будь-якій формі (чи у формі єдиного документу, чи укладеного у спрощений спосіб шляхом обміну документами, з яких вбачається його зміст) не існує. Однак, звертають увагу на те, що представником позивача у суді першої інстанції були надані пояснення саме про наявність договірних правовідносин між фізичною особою ОСОБА_1 та фізичною особою підприємцем ОСОБА_2 щодо надання послуг. Зобов`язання за цим договором його сторонами не виконувались. Проте, вимоги у даній справі виникли саме у зв`язку з тим, що жодних правових відносин між сторонами, саме як фізичними особами не виникало та не було правових підстав для перерахування позивачем на рахунок відповідача грошових коштів. У зв`язку з чим саме наявні підстави стверджувати про те, що відповідач отримав грошову суму у розмірі 6500, 00 грн. на свій картковий рахунок від позивача безпідставно та за відсутності жодного договору

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

За змістом частини третьої ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Судом встановлено, що згідно копії дубліката квитанції від 26.01.2022 року та копії виписки по окремим витратам за період 26.01.2022 року ОСОБА_1 з власного карткового рахунку було перераховано на картковий рахунок ОСОБА_2 через додаток Приват24 грошові кошти у загальному розмірі 6 500, 00 грн.

У вказаних платіжних документом платником зазначено ОСОБА_1 , а отримувача ОСОБА_2 .

Позивач здійснила платіж по перерахуванню коштів через платіжну систему «Приват24» та як вбачається з транзакції отримувачем зазначено ОСОБА_2 та його код одержувача.

У статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно із частиною четвертою ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1.24 ст.1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", який був чинним у спірний період, помилковий переказ - це рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини банку або іншого суб`єкта переказу відбувається її списання з рахунку неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому цієї суми у готівковій формі.

Згідно із частиною першою ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини четвертої ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суть кондикційного зобов`язання виражається в тому, що набувач безпідставно збагатився за рахунок потерпілого, а тому зобов`язаний не лише повернути йому майно в натурі чи відшкодувати його вартість (ст.1213 ЦК України), а й у повному обсязі компенсувати потерпілому негативні наслідки від неможливості йому користуватися майном за призначенням шляхом відшкодування всіх доходів, які набувач одержав або міг одержати від цього майна, а набувач безпідставно збагатився за рахунок потерпілого. Конструкція ст.1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. Отже, норми ст.1212 ЦК України застосовуються до позадоговірних зобов`язань.

Враховуючи наведене, норма ст.1212 ЦК України застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту та виникло на підставі позадоговірних зобов`язань. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень частини першої ст.1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Окрім того, при системному аналізі ст.1212 ЦК України можливо дійти висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав.

За таких обставин, сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Відповідно до частини другої ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти.

Отже, майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб із метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

У постанові Верховного Суду від 11 січня 2023 року в справі №548/741/21 виснувано, що при визначенні того чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду 10 квітня 2019 року в справі №390/34/17 зазначено, що: «добросовісність (пункт 6 ст.3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Відповідно до частини першої, п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Доводи апеляційної скарги про те, що є факт перерахування коштів позивачем відповідачу в сумі 6 500,00 грн. та доказів існування між сторонами договору як правової підстави для отримання вказаних коштів у будь-якій формі не існує, не береться до уваги, оскільки у позивача були реквізити картки відповідача ОСОБА_2 , що підтверджується квитанцією про перерахування коштів останньому, в якій чітко зазначено отримувача коштів ОСОБА_2 , розрахунковий рахунок, а тому позивачці було відомо і мету перераховування коштів.

Із вимогою про повернення коштів позивач звернувся до відповідача лише у лютому 2023 року, тобто більше ніж через рік після здійснення перерахування.

Отже, поведінка ОСОБА_1 є суперечливою, оскільки після перерахування коштів із зазначенням повних реквізитів ОСОБА_2 позивач вимагає їх повернення більш ніж через рік після перерахування.

Крім того, посилання на факт перерахування коштів позивачем відповідачу в сумі 6 500,00 грн. та відсутність між сторонами договору як правової підстави для отримання вказаних коштів у будь-якій формі (чи у формі єдиного документу, чи укладеного у спрощений спосіб шляхом обміну документами, з яких вбачається його зміст) не існує є не прийнятною, оскільки при цьому ж представник апелянта звертає увагу в апеляційній скарзі на те, що в суді першої інстанції були надані пояснення саме про наявність договірних правовідносин між фізичною особою ОСОБА_1 та фізичною особою підприємцем ОСОБА_2 щодо надання послуг, але зобов`язання за цим договором його сторонами не виконувались.

Виходячи із наведеного, позивачем не надано беззаперечних доказів наявності помилки в її діях (помилкового використання шаблону) щодо перерахування коштів на користь відповідача ОСОБА_2 .

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції про не доведення абсолютної безпідставності набуття коштів відповідачем та помилковості їх перерахування позивачем. Перерахування відбувалося у незаборонений цивільним законодавством спосіб.

При розгляді спору судом першої інстанції не порушені норми матеріального або процесуального права, а доводи апеляційної скарги за своєю суттю зводяться до переоцінки доказів, яким правильно надана оцінка судом першої інстанції у відповідності до положень ст.89 ЦПК України.

За приписами ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, суд першої інстанції повно встановив обставини справи, висновки їм відповідають, правильно застосував норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому рішення суду першої інстанції залишається без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Біжко Юлії Олександрівни - залишити без задоволення.

Рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 06 серпня 2024 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Судді: