КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/110/2025 Доповідач у суді апеляційної інстанції - Нежура В.А.
ПОСТАНОВА

Іменем України

06 лютого 2025 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Невідома Т.О., Соколова В.В.,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 21 листопада 2022 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про стягнення збитків,

встановив:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Міністерства оборони України про стягнення збитків.

В обґрунтування своїх вимог зазначав, що між позивачем та Адвокатським бюро «Михайла Станковича» було укладено договір про надання правової допомоги № 2706/3 від 27 червня 2018 року.

Позивач зазначав, що протягом строку дії Договору, адвокатом Станковичем М.І. йому було надано таку правову допомогу: консультація, складання та подання до Окружного адміністративного суду м. Києва позовної заяви про оскарження рішення Міністерства оборони України.

Вказував, що 08 серпня 2018 року до Окружного адміністративного суду м. Києва адвокатом Станковичем М.І. в інтересах ОСОБА_1 був поданий адміністративний позов до Міністерства оборони України про визнання протиправним та скасування рішення щодо відмови у виплаті одноразової допомоги.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 26 квітня 2019 року, у справі № 826/12571/18 адміністративний позов був задоволений повністю, рішення Міністерства оборони України про відмову у призначенні позивачу одноразової допомоги було визнано протиправним та скасовано.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 грудня 2019 року, апеляційну скаргу Міністерства оборони України на вказане рішення Окружного адміністративного суду м. Києва було залишено без задоволення, а судове рішення без змін.

Відповідно до п. 3.1 та 3.2 Договору, позивач взяв на себе зобов`язання сплатити Бюро вартість надання правової допомоги у розмірі 50% від суми, отриманих на його банківський рахунок коштів, які надійдуть від Міністерства оборони України у випадку вирішення позову на користь позивача. Кошти позивач повинен був сплатити протягом 10 днів з моменту їх отримання.

Як вказував позивач, кошти у вигляді одноразової допомоги, яку Міністерство оборони України зобов`язано було виплатити згідно з судовим рішенням в сумі 345000 грн, надійшли на його банківський рахунок 04 лютого 2020 року.

05 лютого 2020 року з метою виконання взятих на себе зобов`язань щодо оплати послуг за надання правової допомоги, позивачем з банківського рахунку двома траншами було знято кошти у розмірі 173000 грн. Вказані кошти, відповідно до п. 3.1 Договору, були передані Бюро як оплата за правову допомогу.

Позивач посилається на те, що саме внаслідок протиправних дій Міністерства оборони України, з метою відновлення своїх порушених прав на отримання одноразової допомоги від держави, він був змушений звертатись за правовою допомогою до адвоката, а в подальшому звертатись за захистом порушених прав до суду, що, в свою чергу, завдало йому матеріальних збитків у вигляді оплати послуг адвоката.

На думку позивача, витрати за надання правової допомоги є реальними збитками, які понесені ним з вини Міністерства оборони України, дії якого були визнані судовим рішенням протиправними та незаконними, а отже, на думку позивача, і підлягають відшкодуванню з боку відповідача по справі.

Враховуючи викладене, позивач звернувся до суду з позовом та просив стягнути з Міністерства оборони України на його користь завдані збитки у вигляді витрат на оплату праці адвоката в розмірі 173 000 грн.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 21 листопада 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із таким рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подав до суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 21 листопада 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

У апеляційній скарзі вказує, що саме внаслідок протиправних дій Міністерства оборони України, з метою відновлення своїх порушених прав на отримання одноразової допомоги від держави, він був змушений звертатись за правовою допомогою до адвоката, а в подальшому звертатись за захистом порушених прав до суду, що, в свою чергу, завдало йому матеріальних збитків у вигляді оплати послуг адвоката.

Відзив на апеляційну скаргу від відповідачки ОСОБА_2 не надходив.

За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України (станом на день подачі апеляційної скарги) апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є стягнення збитків у розмірі 173 000 грн.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Встановлено, що 27 червня 2018 року між позивачем та Адвокатським Бюро «Михайла Станковича» був укладений Договір про надання правової допомоги № 2706/3.

Згідно п. 2.1.6 Договору, для надання правової допомоги Клієнту, Бюро призначило Станковича Михайла Івановича, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 4382/10, видане на підставі рішення Київської обласної кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури від 22.12.2010 року № 210.

Також встановлено, що в провадженні Окружного адміністративного суду м. Києва перебувала справа за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 26 квітня 2019 року, залишеного без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 грудня 2019 року, позов ОСОБА_1 задоволено повністю.

Визнано протиправним та скасовано рішення Міністерства оборони України про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 як інваліду ІІ Групи з 19 січня 2018 року внаслідок травми, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби, оформлене протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 06 квітня 2018 року № 37 (пункт 66).

Зобов`язано Міністерство оборони України призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу на підставі Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення інвалідності ІІ групи, з урахуванням раніше проведених виплат.

Зазначену позовну заяву в інтересах ОСОБА_1 було подано адвокатом Станковичем М.І.

Як видно зі змісту рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 26 квітня 2019 року, інтереси позивача в судовому засіданні в Окружному адміністративному суді м. Києва представляла Середницька-Короп С.Ю.

Відповідно до рішення суду питання про розподіл судових витрат, які позивач поніс у зв`язку з розглядом справи, а саме витрат на професійну правничу допомогу, при його ухваленні не вирішувалося і позивачем не ставилося.

В п. 3.1 та п. 3.2 Договору, зазначено, що Клієнт зобов`язується сплатити Бюро вартість правової допомоги, у розмірі 50% від суми отриманих коштів на рахунок Клієнта.

Оплата здійснюється протягом 10 (десяти) днів з моменту отримання коштів Клієнтом.

Встановлено, що 05 лютого 2020 року між позивачем ОСОБА_1 та Адвокатським Бюро «Михайла Станковича» було укладено Додаткову угоду про розірвання до Договору № 2706/3 про надання правової допомоги від 27 червня 2018 року, згідно умов якої Сторони за цією Угодою у зв`язку з повним виконанням умов Договору № 2706/3 від 27 червня 2018 року, відповідно до Розділу 3 Договору, дійшли згоди про його розірвання.

На підтвердження оплати витрат на професійну правничу допомогу Адвокатському Бюро «Михайла Станковича» у розмірі 173 000 грн, позивач надав виписку з банківського рахунку від 21 жовтня 2020 року.

Інших доказів на підтвердження здійснення позивачем, як клієнтом, витрат за договором про надання правової допомоги матеріали справи не містять.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 р. у справі №826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Відповідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Тобто, правом звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Отже, суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Способи захисту цивільних прав визначено ч. 2 ст. 16 ЦК України.

За змістом ст. 22 ЦК України, якою обґрунтовуються вимоги позивача, збитками визнаються витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Тобто, з точки зору даної норми закону для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібно довести наявність елементів складу цивільного правопорушення, а саме: наявність протиправної поведінки; факт понесення збитків; причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; вини.

Як видно зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 , позивач при зверненні до суду збитками вважає матеріальної витрати, понесені на оплату вартості правової допомоги при розгляді Окружним адміністративним судом м. Києва спору за його позовом до Міністерства оборони України про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії.

Позивач вважає понесені ним витрати на правову допомогу реальними збитками, які понесені ним з вини Міністерства оборони України, дії якого були визнані судовим рішенням протиправними та незаконними, а отже, на думку позивача, і підлягають відшкодуванню з боку відповідача по справі.

Тобто, позивач при зверненні до суду ототожнює поняття збитків з витратами на оплату правової допомоги.

Відповідно до частин 1, 3 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правову допомогу.

Отже, плата за юридичні послуги належить до судових витрат пов`язаних із розглядом справи.

Згідно зі статтею 143 Кодексу адміністративного судочинства України питання щодо судових витрат вирішується адміністративним судом у рішенні, постанові або ухвалі. Якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

За змістом зазначених норм за своєю правовою природою витрати на правову допомогу, що ґрунтуються на договірних відносинах, можуть бути відшкодовані виключно у спосіб, передбачений процесуальним законодавством.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постановах Великої Палати від 14 квітня 2020 року в справі № 925/1196/18, від 21 листопада 2018 року в справі № 462/6473/16-ц, від 18 грудня 2019 року в справі № 688/2479/16-ц, від 29 травня 2019 року в справі № 489/5045/18, яка, з точки зору ч. 4 ст. 263 ЦПК України, має враховуватися судом, витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката є такими, що понесені особою у зв`язку із реалізацією своїх процесуальних прав при розгляді певної справи у суді.

Такі витрати процесуальним законом віднесено до судових витрат, вони відшкодовуються в порядку, передбаченому відповідним процесуальним законом; їх не можна визнати збитками чи шкодою у розумінні положень цивільного законодавства України й вони не можуть бути стягнуті за позовною вимогою в іншому провадженні.

Отже, витрати, пов`язані із наданням правової допомоги (оплата послуг адвоката) не є тотожними реальним збиткам (грошовій вартості втраченого майна та додаткових витрат на його відновлення) та не набувають відповідних ознак унаслідок нереалізації права на їх відшкодування у передбаченому законом порядку.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 червня 2020 року в справі № 910/12945/19.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В межах розгляду даної справи позивач фактично просить суд стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу в розмірі 173 000 грн, понесені ним в справі №826/12571/18, що розглядалась Окружним адміністративним судом м. Києва.

Однак, понесені стороною позивача витрати на правничу допомогу у судовому провадженні в іншому суді, не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову. Такі витрати розподіляються у межах судового провадження, під час розгляду якого ці витрати було понесено сторонами.

Розглядаючи даний спір, повно та всебічно дослідивши і оцінивши обставини справи, належність, допустимість, достовірність кожного наданого сторонами доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги позивача повторюють доводи позовної заяви, не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до незгоди позивача з висновками суду. При цьому, докази та обставини, на які посилається позивач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права. Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам, та обґрунтовано відмовлено у їх задоволенні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів доходить висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, підстави для його скасуванні відсутні.

Керуючись ст.ст. 369, 374, 375, 382, 383, 384 України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

РішенняСолом`янського районного суду м. Києва від 21 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач: В.А. Нежура

Судді: Т.О. Невідома

В.В. Соколова