Справа № 344/418/21
Провадження № 2/344/133/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області

в складі: головуючого судді Антоняка Т.М.,

секретарів: Мрічко Н.І., Соляник Т.І.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Івано-Франківську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

12.01.2021 представник ОСОБА_1 адвокат Сметаніков Андрій Васильович, звернувся з позовом до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, зокрема вимогами якого просить: визнати за ОСОБА_1 право власності на майно, яке було придбано в шлюбі з відповідачем, а саме: житлову кімнату АДРЕСА_1 , де зареєстровано його постійне місце проживання; 1/2 нежитлового приміщення, що в АДРЕСА_2 .

В обґрунтування позовних вимог зазначається, що 3 липня 1994 року до 06 листопада 2015 року ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , який за її позовом було розірвано рішенням Івано-Франківського міського суду від 26.10.2015 року (справа № 344/12394/15). Створивши сім`ю позивач, як чоловік, постійно намагався створювати для сім`ї якнайкращі умови проживання. У різний період часу сім`я отримала спочатку одну кімнату в гуртожитку, де й зараз проживають та зареєстровані Пізніше, оскільки сім`я збільшувалася, позивач зробив усе можливе, щоб отримати ще одну кімнату, так як сім`я перебувала на обліку для поліпшення житлових умов. Згодом у 2013 році ці кімнати були приватизовані сім`єю спільно і є їхньою спільною власністю. Окрім того, враховуючи те, що обоє з подружжя працювали в бюджетній сфері і їх доходи були недостатніми для утримання трьох дітей, позивач, з допомогою своїх батьків, створив умови для відкриття власної справи, а саме: цеху з побутового обслуговування населення. Оскільки сім`я сторін є багатодітною, звичайно, необхідно було за можливості забезпечити нормальні умови для проживання усім. Зібравши деякі кошти, сторонами за спільні кошти було придбано ще дві житлові кімнати кімнату АДРЕСА_1 , яку було придбано 29.07.2013 року, а пізніше кімнату № 315, яку придбано 09.10.2013 року. Разом з тим, для ведення підприємницької діяльності, яка потроху розширювалась, вони придбали у власність нежитлове приміщення, площею 46 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 . Таким чином, під час перебування у шлюбі сторонами спільно було придбано нерухоме та рухоме майно, у тому числі житлові приміщення та приміщення нежитлового призначення з певним обладнанням, яке вони використовували для спільного ведення підприємницької діяльності. Після розірвання шлюбу сторони продовжували проживати разом, а також до деякого часу спільно використовували своє нежитлове приміщення за домовленістю і це тривало приблизно до початку 2019 року, після чого відповідачка постійно створює позивачеві перешкоди у користуванні житлом, замінила замки вхідних дверей загального коридору житлового блоку, де розташовані вищезазначені житлові кімнати. Те ж стосується і їхнього спільного нежитлового приміщення, де відповідачка продовжує ведення підприємництва, проте позивача до даного приміщення не допускає взагалі, через що він змушений орендувати інші приміщення для організації власної діяльності. Створення цих перешкод та незручностей стало можливим після того, коли ОСОБА_4 фактично створила сім`ю з іншим чоловіком, який себе вважає хазяїном життя, зі слів позивача, нерідко погрожував йому, а приблизно в середині лютого 2019 року виганяв з його кімнати його батьків, які є людьми похилого віку, а батько ще й мав інвалідність, пов`язану з ампутацією ноги. Всі ці протиправні дії відповідачки та її теперішнього співмешканця супроводжуються постійним нагадуванням про те, що нібито позивач тут нічого не має, адже всі придбані під час шлюбу об`єкти нерухомості оформлені і зареєстровані на праві приватної власності за відповідачкою.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 січня 2021 року (с. Мелещенко Л.В.) позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі.

18.03.2021 ОСОБА_4 подала відзив на позовну заяву, у якому заперечує позовні вимоги, покликаючись на те, що перебувала у шлюбі з ОСОБА_1 з 13.07.1994 року. Шлюб розірвано на підставі рішення Івано-Франківського міського суду від 26.10.2015 року. Від шлюбу у них народилися троє синів: ОСОБА_5 , 1997 року народження, ОСОБА_6 , 1999 року народження та ОСОБА_7 , 2005 року народження, які після розлучення залишились на проживання і виховання з нею. Як вбачається із повного рішення Івано-Франківського міського суду від 26.10.2015 року, підставою її звернення до суду про розірвання шлюбу з ОСОБА_1 стало те, що ОСОБА_1 матеріально сім`ю не утримував, ще й погрожуючи та застосовуючи фізичне насильство, вимагав давати йому гроші, вона одна забезпечувала сім`ю матеріально. До цього вона вже подавала на розлучення з тих же підстав, проте, повіривши тоді ОСОБА_1 на зміну свого відношення до сім`ї, закрила справу. За таких обставин суд встановив та прийшов до об`єктивного висновку, що розлад в сім`ї є стійким і тривалим, сторони разом тривалий час не проживають, спільного господарства не ведуть, майнового спору між сторонами немає. Наведене рішення суду ОСОБА_1 не оскаржував. Більше того, 25.10.2015 року, в переддень судового засідання по вищенаведеній розвідній справі, ОСОБА_1 таємно вивіз (фактично викрав) набуте до цього рухоме майно, у тому числі, яке вона використовувала у підприємницькій діяльності, чим остаточно позбавив її можливості невеликих заробітків для утримання сім`ї. Зокрема, ОСОБА_1 тоді вивіз майно: професійну музичну апаратуру (клавіші, колонки, підсилювачі звуку, мікрофони); скутер Ноndа, д.н.з. НОМЕР_1 ; дві машинки для чистки пір`я; дві швейні машинки; два пилососи; комплект електроінструментів. По цьому факту викрадення майна вона одразу - 26.10.2015 року, подала заяву в міліцію, по результатах своєчасної перевірки якої ОСОБА_1 визнав, що вивіз це майно, пояснивши, що таким чином вирішив питання поділу з нею майна, оскільки вона розірвала з ним шлюб і на цьому питання майна було закрито. При цьому, ОСОБА_1 не претендував і не заявляв на будь яке з приміщень, придбаних на її ім`я за заощаджені кошти її батьків, бабці, її сестри, зокрема для покупки кімнат № НОМЕР_2 та НОМЕР_3 , суміжних з займаними приватизованими кімнатами № 313, 316, що були без комунальних вигод та кухні в малосімейному гуртожитку АДРЕСА_3 , оскільки в сім`ї підростали троє дітей. У 2018 році ОСОБА_1 виїхав на заробітки у Францію, де продовжує перебувати по даний час і за вказаним у позові місцем реєстрації не проживає вже більше трьох років, як і не несе жодних обов`язків, що витікають з користування житлом.

Як вказує відповідачка, ОСОБА_1 було відомо про розірвання шлюбу 26.10.2015 року, внаслідок чого він забрав у порядку поділу вищенаведений перелік дороговартісного спільного майна професійної та підприємницької діяльності, вибув за межі країни і впродовж п`яти років не заявляв майнових прав на нежитлове приміщення (з якого вивіз обладнання для підприємництва) та житлові кімнати малосімейного гуртожитку, докуплені за кошти її батьків та родичів, тому пропустив строк позовної давності для звернення до суду за захистом свого права на спірне майно. Тому разом з цим заявляє про застосування строку позовної давності. Просить відмовити у позові ОСОБА_1 .

У відповіді на відзив від 15.04.2021 представник ОСОБА_1 адвокат Сметаніков зазначив, що справжньою причиною сімейних конфліктів, за словами позивача ОСОБА_1 , було те, що спільні кошти, виручені від підприємницької діяльності дружини, в якій позивач також брав участь, допомагаючи їй у всьому, виконуючи значний обсяг роботи, вона витрачала не за взаємною згодою, але на власний розсуд. При цьому сам позивач, додатково заробляючи немалі на той час кошти, займаючись музичним супроводом весіль та інших подібних заходів, віддавав усі кошти у спільне розпорядження сім`ї. Хоча фактичні шлюбні стосунки між ними й були припинені, позивач не змінював місце проживання, як намагається довести відповідачка, стверджуючи, що вони припинили спільне проживання. Твердження відповідачки про те, що позивач не дбав про матеріальне становище сім`ї, що, на її думку, встановлено судом у рішенні про розірвання шлюбу, є повністю голослівними і не підтверджене ані самим рішенням суду, яке вона додала до відзиву, ані жодними іншими доказами. Встановлений судом факт відсутності майнового спору між подружжям означає лише те, що такий спір був відсутній на момент розірвання шлюбу, проте, згідно з ч. 1 ст. 68 Сімейного Кодексу України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу і право на його поділ є у сторін як під час шлюбу, так і після його припинення (статті 69, 70 СК України). Звернення до суду з позовом про поділ майна стало для позивача єдиним можливим способом захисту свого майнового права щодо спільного майна, набутого під час шлюбу саме після вчинення перешкод з боку відповідачки у здійсненні майнових прав позивача щодо такого майна. Частина рухомого майна, яку ОСОБА_1 «таємно вивіз», як стверджує у відзиві відповідачка, то більшість обладнання, вивезеного ним, була придбана ще його матір`ю і після припинення нею підприємницької діяльності у 2011 році була передана для продовження такої діяльності сім`єю ОСОБА_8 - позивача та відповідачки. Що ж стосується музичної апаратури, то така була одним з основних джерел доходу позивача, так як він з її допомогою супроводжував весілля, корпоративи та інші подібні заходи як під час шлюбу так і після його розірвання. Повністю безпідставним є й твердження відповідачки про те, що поділом рухомого майна, частину якого при розірванні шлюбу забрав позивач, було закрито майнове питання між ними, адже забравши лише частину рухомого майна, з якого спільно набутим було хіба що музична апаратура, він продовжував безперешкодно до певного часу користуватись житловою кімнатою, в якій залишається зареєстрованим і на сьогодні, там і до недавнього часу, а саме до кінця 2020 року, знаходилися і його особисті речі. З наданої інформації позивачем, нежитлове приміщення дійсно було придбане за позичені кошти у родичів як з боку дружини, так і з його боку, проте, всі ці кошти з часом поверталися їм із прибутків від підприємницької діяльності, в розвитку якої позивач брав безпосередню і активну участь власною працею. Твердження відповідачки про те, що як житлові кімнати, так і нежитлове приміщення майстерні, були придбані за кошти її родичів, не може бути взято до уваги судом, адже всі ці об`єкти були придбані за письмової згоди позивача, а тому вони є нічим іншим, як об`єктами спільної власності.

Вважає, що клопотання відповідачки про застосування позовної давності до позовних вимог в даному випадку є безпідставним, оскільки на даний час майнові права позивача фактично не порушувались, тобто, відповідачка жоден з об`єктів спільної власності не відчужила без його згоди, проте, вчинення нею перешкод в користуванні цим майном, які мали місце у 2019 році, дали підстави позивачу для звернення до суду з даним позовом з тим, щоб таки дійсно закрити майнове питання, зробивши поділ спільно набутого під час шлюбу майна в порядку, визначеному законом. За фактом вчинення перешкод у користуванні житлом ОСОБА_1 неодноразово звертався до Івано-Франківського відділу поліції ГУНП. Матеріали за його зверненням спростовуватимуть ще одне твердження відповідачки про те, що позивач у 2018 році виїхав до Франції і перебуває там по даний час, адже це не відповідає дійсності, так як позивач останній раз залишив територію України восени 2019 року та за місцем реєстрації постійного проживання дійсно не проживав через вище вказані обставини, а саме: вчинення відповідачкою йому перешкод у користуванні житлом. Вдповідачка безпідставно стверджує про відсутність виконання позивачем обов`язку, пов`язаного з утриманням житла, адже він регулярно передає кошти та уповноважена ним на те особа від його імені сплачує комунальні послуги, незважаючи на відсутність самого позивача і на те, що фактично він ними не користується. Просить суд ухвалити рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити в межах заявлених позовних вимог.

07.06.2021 ОСОБА_4 подала заперечення на відповідь на відзив, у якому зазначила, що позивач у відповіді на відзив не заперечив та підтвердив заявлені нею у відзиві на позов обставини про вивезення ним під час розлучення дороговартісного майна, на базі якого велась підприємницька та музична діяльність та зароблялись кошти для сім`ї. Проте, при цьому, позивач не включає це майно до обсягу спільного майна для поділу, шляхом зарахування його вартості при визначенні частки кожного при його розподілі. Вартість майна, яку самовільно без її відому і згоди та не в інтересах сім`ї вивіз позивач, по самих мінімальних цінах на даний час (навіть б/у) є чималими та становлять, зокрема: професійна музична апаратура в комплекті (клавіші, колонки, підсилювачі звуку, мікрофони) вартістю 20 000 грн; скутер Ноndа, д.н.з. НОМЕР_4 , вартістю 23 000 грн; обладнання, дві машинки для чистки пір`я «Селезень» вартістю 40 000 грн; дві швейні машинки, вартістю 10 000 грн; два пилососи вартістю 5 000 грн; комплект електроінструментів, вартістю 3 000 грн. Всього вартість майна, яке вивіз позивач, становить 101 000 гривень, яка має бути врахована при поділі майна, про яке заявлено у позові. На підтвердження, що після розлучення позивач забрав та мав в особистому користуванні скутер Ноndа, д.н.з. НОМЕР_4 , долучає витяг з Єдиного державного реєстру судових рішень постанови Івано-Франківського міського суду від 03.06.2016 року про накладення на ОСОБА_1 3400 грн штрафу за керування скутером Ноndа, д.н.з. НОМЕР_4 , в нетверезому стані (справа № 344/6300/16-ц). Відповідачка зауважує, що позивачем на підтвердження вартості заявленого до поділу житлового і нежитлового приміщень, надано Звіти про оцінку майна, вартість яких визначена для цілей оподаткування та нарахування і сплати обов`язкових платежів, що не є тою дійсною вартістю, яка визначається при розподілі майна. Крім цього, строк дії цих звітів закінчився, тому не може бути належним доказом на підтвердження вартості майна. Зокрема, вартість кімнати АДРЕСА_1 д загальною площею 12.1 кв.м., визначена в 168 069 грн, дата оцінки вказана 19.02.2018, строк дії звіту - до 19.07.2019, тоді як нині дійсна вартість такої кімнати (це ж в малосімейному гуртожитку) - не більше 140 000 грн. Також 19.07.2019 закінчився строк дії Звіту про оціночну вартість нежитлового приміщення по АДРЕСА_4 . За вищенаведених обставин, коли позивач забрав зі спільного майна на суму 101 000 грн, його частка в кімнаті АДРЕСА_1 , при її вартості в 140 000 грн,. складає не більше 1/3 частки квартири. При цьому позивач вже кілька років проживає і працює у Франції, має в м. Івано-Франківську на праві власності окрему квартиру, тоді як з нею тут, в тому числі у спірній кімнаті, проживають всі троє їхніх дітей, з них двоє дорослих хлопців, яким забезпечення нормальних житлових умов є дуже важливим.

Відповідачка ОСОБА_4 17.06.2021 подала зустрічну позовну заяву, вимогами якого просить при постановленні рішення про поділ між сторонами майна, заявленого ОСОБА_1 , провести зарахування забраного та використаного ним спільного майна: музичної апаратури, скутера Ноndа, д.н.з. НОМЕР_4 , обладнання, зокрема: дві машинки для чистки пір`я «Селезень», дві швейні машинки, два пилососи, комплект електроінструментів, всього вартістю 101 000 гривень та визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частку, а за нею - на 2/3 частки кімнати АДРЕСА_1 .

В обґрунтування зустрічної позовної заяви вказано, що внаслідок розлучення ОСОБА_1 без відома ОСОБА_4 і згоди та не в інтересах сім`ї вивіз цілий ряд дороговартісного майна, придбаного під час шлюбу, проте, при цьому, не включив це майно до обсягу спільного майна для поділу. Зокрема, ОСОБА_1 самовільно вивіз обладнання та музичну апаратуру, яке використовувалось в підприємницькій та музичній професійній діяльності для отримання доходів сім`ї, транспортний засіб та інше, що по самих мінімальних цінах на даний час (навіть б/у) є чималими, зокрема: професійна музична апаратура в комплекті (клавіші, колонки, підсилювачі звуку, мікрофони), вартістю 20 000 грн; скутер Ноndа, д.н.з. НОМЕР_4 , вартістю 23 000 грн; обладнання: дві машинки для чистки пір`я «Селезень» вартістю 40 000 грн; дві швейні машинки вартістю 10000 грн; два пилососи вартістю 5 000 грн; комплект електроінструментів вартістю 3000 грн. Всього вартість майна, яке вивіз позивач, становить 101 000 гривень, яка має бути врахована при поділі майна, про яке заявлено в позові, шляхом зарахування цієї вартості при визначенні частки кожного при його розподілі. Позивач у відповіді на відзив підтвердив, що вивіз обладнання та музичну апаратуру, на базі якого велась підприємницька та музична діяльність та зароблялись кошти для сім`ї. На підтвердження, що після розлучення позивач забрав та мав в особистому користуванні скутер Ноndа, д.н.з. НОМЕР_4 , надано витяг з Єдиного державного реєстру судових рішень постанови Івано-Франківського міського суду від 03.06.2016 року про накладення на ОСОБА_1 3400 грн штрафу за керування скутером Ноndа, д.н.з НОМЕР_4 ув нетверезому стані (справа № 344/6300/16-ц). Зауважує, що позивачем, на підтвердження вартості заявленого до поділу житлового і нежитлового приміщень, надано Звіти про оцінку майна, вартість яких визначена для цілей оподаткування та нарахування і сплати обов`язкових платежів, що не є тою дійсною вартістю, яка визначається при розподілі майна. Крім цього, строк дії цих звітів закінчився, тому не можуть бути належним доказом на підтвердження вартості майна. Зокрема, вартість кімнати АДРЕСА_1 , загальною площею 12.1 кв.м., визначена в 168 069 грн, дата оцінки вказана 19.02.2018 року, строк дії звіту - до 19.07.2019 року, тоді як нині дійсна вартість такої кімнати (це ж в малосімейному гуртожитку) - не більше 140 000 грн. Також, 19.07.2019 року закінчився строк дії Звіту про оціночну вартість нежитлового приміщення по АДРЕСА_4 . За вищенаведених обставин, коли позивач забрав зі спільного майна на суму 101 000 грн, його частка в кімнаті АДРЕСА_1 , при її вартості в 140 000 грн, складає не більше 1/3 частки квартири. Позивач вже кілька років проживає і працює у Франції, має у м. Івано-Франківську на праві власності окрему квартиру, тоді як з нею тут, у тому числі у спірній кімнаті, проживають всі їхніх наших дітей, з них двоє дорослих хлопців, яким забезпечення нормальних житлових умов є дуже важливим.

Відповідно до розпорядження керівника апарату Івано-Франківського міського суду Оліяра В.І. № 122 від 05.09.2022 року, у зв`язку із перебуванням судді Мелещенко Л.В. у відпустці по догляду за дитиною та досягнення нею трирічного віку у період з 22.08.2022 по 15.10.2022, проведено повторний автоматичний розподіл даної цивільної справи.

Системою автоматизованого розподілу дану цивільну справу розподілено судді Антоняку Т.М.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05 жовтня 2022 року (с. Антоняк Т.М.) справу прийнято до провадження.

Заявою від 13.12.2022 позивач ОСОБА_1 збільшив розмір позовних вимог, у якій вказав, що з метою включення до поділу майна також і грошових коштів, які:

1) на час розірвання шлюбу були наявними на банківських рахунках відповідачки, відкритих у різних банках України, сума яких йому не відома;

2) були витрачені ним на погашення кредиту, отриманого в банку в інтересах сім`ї, що виключно ним погашався після розірвання шлюбу з урахуванням індексу інфляції в сумі на 01.11.3015 року становила 15 935 (п`ятнадцять тисяч дев`ятсот тридцять п`ять) гривень, а з урахуванням індексу інфляції на сьогодні (на жовтень 2022 року) становить 34 436 (тридцять чотири тисячі чотириста тридцять шість гривень 20 копійок);

3) сплачені за утримання житла кошти, у зв`язку з тим, що з серпня 2019 року він не у змозі користуватись даним житлом на суму 32627,42 (тридцять дві тисячі шістсот двадцять сім гривень і сорок дві копійки);

4) вартості оренди нежитлового приміщення, половину з якої у вигляді упущеної вигоди, яку він міг би отримати за здачу в оренду даного нежитлового приміщення, яке розташоване на АДРЕСА_4 , що є предметом даного позову, що за висновком експерта оцінювача становить 35 720 (тридцять п`ять тисяч сімсот двадцять гривень);

5) готівкові кошти в іноземній валюті в сумі 2000 (дві тисячі) доларів США, що зберігалися вдома та після винесення судом рішення про розірвання шлюбу, були відповідачкою використані на власний розсуд, а половина з яких у гривневому еквіваленті на сьогодні становить 36 910 грн (тридцять шість тисяч дев`ятсот десять гривень).

Як вказує позивач, таким чином, його частка у спільному майні, набутому з відповідачкою як подружжям, збільшується на зазначені вище витрати, що загалом становить: 17218,20 грн (сімнадцять тисяч двісті вісімнадцять гривень та двадцять копійок) + 35720 грн (тридцять п`ять тисяч сімсот двадцять гривень) + 32 624,42 грн (тридцять дві тисячі шістсот двадцять сім гривень сорок дві копійки) + 1502,54 грн (одна тисяча п`ятсот дві гривні п`ятдесят чотири копійки) = 36 910 грн (тридцять шість тисяч дев`ятсот десять гривень), а загальна сума збільшених позовних вимог становить 223 978,16 грн (двісті двадцять три тисячі дев`ятсот сімдесят вісім гривень шістнадцять копійок).

Зважаючи на вищенаведене, просить прийняти до розгляду дану заяву про збільшення позовних вимог, визначивши загальну ціну позову за його позовом до ОСОБА_4 про поділ спільного майна на час подання вказаної заяви, без врахування коштів на банківських рахунках відповідачки, у розмірі 477 796,50 + 223 978,16 = 701 774,66 грн. (сімсот одна тисяча сімсот сімдесят чотири гривні та шістдесят шість копійок).

Відповідно до заяви від 28.11.2023 позивач ОСОБА_1 збільшив позовні вимоги, покликаючись на те, що згідно висновку експерта від 14 листопада 2023 року вартість нежитлового приміщення, розташованого в АДРЕСА_5 , зросла на 263 600 грн, відповідно половина зазначеної суми становить 131 800 грн. Вартість житлової кімнати АДРЕСА_1 збільшилася і різниця у вартості становить 95 931 грн, половина даної суми становить 47965,50 грн, різниця у вартості житлової кімнати АДРЕСА_6 на сьогодні становить 94 876 грн, відповідно половина даної суми становить 47438 грн. Загальна сума збільшення вартості половини спірного нерухомого майна, порівняно з вартістю такого майна на час проведення попередньої його оцінки становить 227 203 грн 50 коп. Вартість оренди нежитлового приміщення, розташованого на АДРЕСА_4 , як моя упущена на сьогодні вигода, становить 3480 х 12 (з грудня 2022 по листопад 2023) = 41760 грн. Загальна сума збільшення позовних вимог становить 227 203,50 + 41 760 = 268 963,50 грн.

Заявою від 13.03.2024 позивач ОСОБА_1 просить врахувати, що частка у спільному майні, набутому ним та відповідачкою як подружжям, збільшується на зазначену вище суму і така сума становить 52 200 грн (п`ятдесят дві тисячі двісті гривень). Просить визначити загальну ціну позову за його позовом до ОСОБА_4 про поділ спільного майна на час подачі даної заяви, без врахування коштів на банківських рахунках відповідачки, у розмірі 477 796,50 + 223 978,16 + 52 200 = 753974,66 грн. (сімсот п`ятдесят три тисячі дев`ятсот сімдесят чотири гривні та шістдесят шість копійок).

Відповідно до заяви, поданої 10.06.2024, позивач ОСОБА_1 збільшив позовні вимоги, зазначаючи, що у судовому засіданні, яке відбулося 08 грудня 2021 року, відповідачка ОСОБА_4 визнала той факт, що в неї наявні кошти на банківських рахунках у Приватбанку, які, начебто, їй віддав у користування батько та на час розірвання шлюбу сума таких коштів, визнаних відповідачкою, становить 10 000 (десять тисяч доларів США), що підтверджується аудіозаписом судового засідання. На сьогодні офіційний курс долара США до гривні, встановлений НБУ станом на 08 червня 2024 року становить: $1 =40,1537 грн. Таким чином, його частка у спільному майні, набутому ним з відповідачкою як подружжям, збільшується на суму, що дорівнює: 10 000/2 х 40,1537 = 200 768,50 (двісті тисяч сімсот шістдесят вісім гривень та п`ятдесят копійок). Просить прийняти до розгляду дану заяву про збільшення позовних вимог, визначивши загальну ціну позову за його позовом до ОСОБА_4 про поділ спільного майна на сьогодні, без врахування коштів на банківських рахунках відповідачки, сума яких йому невідома, у розмірі 477 796,50 + 223978,16 + 200768,50 = 902 543,16 грн (дев`ятсот дві тисячі п`ятсот сорок три гривні шістнадцять копійок).

Також, відповідно до додаткових пояснень, поданих 25.09.2024, представник ОСОБА_1 адвокат Сметаніков А.В. просив стягнути з відповідачки ОСОБА_4 в користь позивача кошти, як компенсацію частки в спільному майні подружжя у розмірі 753974 грн. 66 коп. (сімсот п`ятдесят три тисячі дев`ятсот сімдесят чотири гривні та шістдесят шість копійок), у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 просить відмовити у повному обсязі за недоведеністю позовних вимог.

У судовому засіданні позивач та відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 та його представник підтримали заявлені позовні вимоги, просили позов задовольнити та відмовити у зустрічному позові ОСОБА_4 .

Відповідачка та позивачка за зустрічним позовом ОСОБА_4 та її представник заперечувала позовні вимоги ОСОБА_1 та просили задовольнити зустрічний позов ОСОБА_4 .

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 1 ст. 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. При цьому дані докази повинні бути належними та достовірними, як це передбачено ст. ст. 77-79 ЦПК України.

Як слідує з матеріалів справи, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 13 липня 1994 року.

У подружжя від шлюбу є троє дітей: ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 26 жовтня 2015 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , зареєстрований у відділі РАГС Івано-Франківського міськвиконкому 13 липня 1994 року, актовий запис № 840, розірвано. Неповнолітніх дітей ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , залишено на проживання з ОСОБА_4 .

Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 240070824 від 03.01.2021, ОСОБА_4 є власником об`єкту житлової нерухомості кімнати, загальною площею 11,6 кв.м., житловою площею 10,7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_7 , а також власником кімнати

АДРЕСА_8 набута ОСОБА_4 на підставі Договору купівлі-продажу, серія та номер: 4353, виданий 29.07.2013, видавник: ОСОБА_12 , приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу.

Кімната № 315 набута ОСОБА_4 на підставі Договору купівлі-продажу, серія та номер: 1536, виданий 09.10.2013, видавник: приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Мачкур А.А.

Також, за даними реєстру, ОСОБА_4 є власником об`єкту нерухомого майна майстерня (блок 166), загальною площею 46,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 . Підстава для державної реєстрації свідоцтво про право власності, серія та номер: НОМЕР_5 , видане 05.09.2013.

На підставі Договору купівлі-продажу № Д-2-69/Пр від 23.12.2010 року, укладеному між ПП «Скол» (Продавець) та ОСОБА_4 (Покупець), придбано вищевказаний об`єкт нерухомості.

Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Пунктом 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України, а відповідно до п. 24 та п. 25 Постанови, до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Вирішуючи спір між колишнім подружжям про поділ майна, суд встановлює: 1) обсяг спільного майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства - ним є будинок та комплекс будівель та споруд; 2) з`ясовує джерело та час його придбання, - майно придбане в період наявних офіційно зареєстрованих шлюбних відносин.

За змістом ч. 1 та ч. 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Таким чином, частки майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є їх спільною сумісною власністю, є рівними.

Положеннями статті 71 СК України майно визначено, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

У матеріалах справи відсутні докази про домовленість між сторонами про порядок поділу майна.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Судом враховано, що набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними.

Відповідно до позиції Верховного суду, висловленої у постанові Великої Палати в справі № 372/504/17 від 21 листопада 2018 року, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведенню.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна.

Фактичні обставини справи на предмет їх відповідності приписам статей 60, 63, 69 Сімейного кодексу України та статей 328, 331, 368, 372 Цивільного кодексу України дають підстави для висновку про те, що спірне майно: кімната АДРЕСА_1 та нежитлове приміщення, що в АДРЕСА_2 , набуті сторонами за час шлюбу, тому відносяться до спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, суд приходить до висновку про визнання вищевказаних об`єктів нерухомого майна об`єктами спільної сумісної власності подружжя. З огляду на що слід визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлової кімнати АДРЕСА_1 та право власності на 1/2 частину нежитлового приміщення, що в АДРЕСА_2 .

Що стосується клопотання ОСОБА_4 про застосування позовної давності до вище вказаних позовних вимог, слід зазначити наступне.

Відповідно до вимог ст.ст. 256, 257, 267 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, та загальний строк якої встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Суд вважає слушними доводи позивача (відповідача за зустрічним позовом) ОСОБА_1 , що приводом для заявлення ним позовних вимог було чинення протилежною стороною перешкод у користуванні цим майном, які мали місце у 2019 році, що дали підстави позивачу для звернення до суду з даним позовом. А відтак відсутні підстави для застосування позовної давності до даних вимог.

Стосовно збільшених вимог ОСОБА_1 , суд прийшов до наступного висновку.

Як слідує з матеріалів справи, позивачем ОСОБА_1 неодноразово подавалися заяви про збільшення позовних вимог шляхом визначення щоразу іншої загальної ціни позову, що вбачається з поданих ним заяв від 13.02.2022, 28.11.2023, 13.03.2024, 10.06.2024.

Так, 13.02.2022 ОСОБА_1 подав заяву про збільшення позовних вимог, у якій просив визначити загальну ціну позову у розмірі 477796,5 + 223978,16 = 701774,66 грн.

28.11.2023 ОСОБА_1 подав заяву про збільшення позовних вимог, у якій вказує на загальну суму збільшених позовних вимог 227203,5 + 41760 = 268963,5 грн. та просив продовжити розгляд справи за його позовом з урахуванням суми збільшення позовних вимог.

13.03.2024 ОСОБА_1 подав заяву про збільшення позовних вимог, у якій просив прийняти дану заяву, визначивши загальну ціну його позову, у розмірі 477796,5 + 223978,16 + 52200 = 753974,66 грн.

10.06.2024 ОСОБА_1 подав заяву про збільшення позовних вимог, у якій просив прийняти до розгляду дану заяву про збільшення позовних вимог, визначивши загальну ціну його позову, у розмірі 477796,5 + 223978,16 + 200768,5 = 902543,16 грн.

Відповідно до додаткових пояснень, поданих 25.09.2024, представник ОСОБА_1 адвокат Сметаніков А.В. просив стягнути з відповідачки ОСОБА_4 в користь позивача кошти, як компенсацію частки в спільному майні подружжя у розмірі 753974 грн. 66 коп. (сімсот п`ятдесят три тисячі дев`ятсот сімдесят чотири гривні та шістдесят шість копійок).

При цьому позивач ОСОБА_1 у кожній з таких заяв просив визначити лише загальну ціну позову, не заявляючи матеріально-правових вимог щодо конкретного предмета позову, щодо якого просить прийняти конкретне рішення та що стосується конкретного способу поділу майна, стягнення компенсації понесених ним витрат чи збитків чи іншого.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача стосовно якої позивач просить прийняти рішення.

Як визначено положеннями статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу.

Як вбачається, матеріально-правовою вимогою, щодо якої ОСОБА_1 просить суд прийняти рішення, у спосіб передбачений ч. 2 п. 1 ст. 16 ЦК України, є визнання за ним права власності на житлову кімнату АДРЕСА_1 та 1/2 нежитлового приміщення по АДРЕСА_2 .

Проте, заявлені позивачем інші вимоги не у спосіб згідно переліку ч. 2 ст. 16 ЦК України.

В силу принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд не вправі поза межами заявлених/викладених позовних вимог на свій розсуд вирішити спір, тобто приймає рішення лише щодо матеріально-правової вимоги стосовно якої просить позивач у спосіб, передбачений ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Крім того, позивачем суду не надано будь-яких документальних розрахунків, жодних належних та достатніх доказів на підтвердження таких вимог.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на вище зазначене, збільшені позовні вимоги ОСОБА_1 суд вважає безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення.

Що стосується вимог зустрічного позову ОСОБА_4 , то суд вважає, що його вимоги не є підставними.

Зокрема, позивачка просить провести зарахування забраного та використаного відповідачем ОСОБА_1 спільного майна: музичної апаратури, скутера Ноndа, д.н.з. НОМЕР_4 , обладнання, зокрема: дві машинки для чистки пір`я «Селезень», дві швейні машинки, два пилососи, комплект електроінструментів, всього вартістю 101 000 гривень.

Судом призначалась по даній справі автотоварознавча експертиза, яка була доручена для виконання експертам Івано-Франківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України. На виконання експертизи ставились питання про визначення вартості спірного майна, скеровувались матеріали справи, проте така експертиза проведена не була через відсутність вихідних даних щодо об`єктів, питання про вартість яких ставились перед експертами.

Стосовно наданих стороною позивача за зустрічним позовом документів, як вихідних даних для проведення експертизи, то слід зазначити, що такі документи не вказують на ідентифікаційні ознаки конкретних пристроїв, засобів чи інструментів, щодо яких ставилось питання про визначення їх вартості, з яких можна ідентифікувати інструменти, пристрої за серійними номерами, датою виробництва, придбання.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. (ч.1-4 ст. 77 ЦПК України).

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відтак, позивач за зустрічним позовом не довела належними та допустимими доказами придбання спірного майна у певний період та його вартість.

З огляду на вищенаведене, відсутні підстави для задоволення зустрічного позову.

Керуючись ст.ст. 61, 69, 70, 71, 163 СК України, ст.ст. 368, 372 ЦК України, ст.ст. 2, 3, 10-12, 13, 81, 82, 141, 263-265, 268 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлової кімнати АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину нежитлового приміщення, що в АДРЕСА_2 .

В решті вимог позову відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подачі апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Антоняк Т.М.

Повний текст рішення складено та підписано 03.02.2025 року.