КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 755/993/24 Головуючий у суді І інстанції Хромова О.О.
Провадження № 22-ц/824/1098/2025 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Голуб С.А., суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційними скаргами товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція» та ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 квітня 2024 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

У січні 2024 року ТОВ «Євро-Реконструкція» звернулося до суду з вказаним вище позовом, в якому просило стягнути солідарно із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на його користь заборгованість за послуги з централізованого опалення (постачання теплової енергії) та постачання гарячої води у розмірі 70 716,61 грн, інфляційну складову боргу у розмірі 16 203,04грн, 3 % річних у розмірі 4 659,47грн та понесені судові витрати у вигляді судового збору в сумі 3 028,00грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води до будинку АДРЕСА_1 , в тому числі й до квартири АДРЕСА_2 , здійснюється ТОВ «Євро-Реконструкція», як теплопостачальною організацією,на підставі ліцензії від 01 червня 2012 року № 198.

Відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровані у квартирі за адресою: АДРЕСА_3 , та являються споживачами послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Однак, починаючи із січня 2016 рокувідповідачі своєчасно не вносили плату за отримані послуги з централізованого опалення, а із серпня 2017 року - за отримані послуги з гарячого водопостачання, в результаті чого станом на 01 грудня 2023 року у них утворилася заборгованість у загальному розмірі 70 716,61 грн, з яких заборгованість з централізованого опалення - 30 472,08 грн, заборгованість зі сплати послуг за гаряче водопостачання - 40 244,53 грн, яку позивач просив стягнути з відповідачів солідарноз урахуванням інфляційних втрат у розмірі 16 203,04грн та 3 % річних у розмірі 4 659,47 грн у зв`язку із простроченням виконання ними грошового зобов`язання.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 15 квітня 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто солідарно із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ТОВ «Євро-Реконструкція» заборгованість за послуги з централізованого опалення (постачання теплової енергії) та постачання гарячої води у розмірі 58 533,89 грн, інфляційну складову боргу у розмірі 15 641,37 грн, 3 % річних у розмірі 4 537,02 грн, що разом становить 78 712,28 грн.

Стягнуто із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ТОВ «Євро-Реконструкція» по 867,52 грн судового збору з кожного.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Корнієнка С.В. просить зазначене судове рішення скасувати в частині задоволених позовних вимог з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи й порушення норм процесуального права, та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову ТОВ «Євро-Реконструкція».

Доводи апеляційної скарги відповідача зводяться до того, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про доведеність позивачем заборгованості відповідача та членів його родини зі сплати комунальних послуг, яка була стягнута в межах застосованих строків позовної давності (з 12 березня 2017 року по 01 грудня 2023 року) та з урахуванням погашення боргу ОСОБА_4 у березні 2024 року.

Суд врахував зазначене погашення боргу лише частково, а саме в межах прийняття такого відшкодування позивачем: із 11 367,72 грн (замість розрахунку відповідача у розмірі 11 350,44 грн) за постачання теплової енергії в оплату заборгованості у даній справі було зараховано лише 6 514,26 грн, а 4 853,46 грн ТОВ «Євро-Реконструкція» зарахувало на поточні нарахування за березень 2024 року; із 3 862,28 грн (замість розрахунку відповідача у розмірі 3 648,13 грн) за постачання гарячої води в оплату заборгованості у цій справі було зараховано тільки 1 015,65 грн, а 2 846,63 грн ТОВ «Евро-Реконструкція» зарахувало на поточні нарахування за березень 2024 року.

Отже, саме позивач розпорядився коштами відповідача ОСОБА_5 , сплаченими ним на відшкодування заборгованості у справі № 755/993/24, що узгоджується з його відзивом та наданими квитанціями про її оплату, з чим суд погодився, проте при вирішенні цього спору не врахував кошти, зараховані позивачем на поточні нарахування за березень 2024 року, що, на думку відповідача, є неприйнятним з огляду на те, що заборгованість відповідачів за надання позивачем послуг у березні 2024 року не є предметом судового розгляду.Водночас в оскаржуваному рішенні відсутнє математичне обґрунтування стягнутої судом суми боргу за комунальні послуги разом із інфляційними втратами та 3 % річних, що позбавляє можливості перевірки правильність нарахування судом заборгованості.

Крім того, судом не була врахована обставина того, що відповідач ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , тоді як стягнення з неї судом солідарної заборгованості за позовом почалося з 12 березня 2017 року, тобто коли вона ще була неповнолітньою особою. Загальний розмір заборгованості у період з березня 2017 року по січень 2018 року з урахуванням неповноліття ОСОБА_3 склав 11 263,98 грн. Корегування остаточної заборгованості, у тому числі ОСОБА_1 з розрахунку 3 754,66 грн на кожного відповідача судом не врахована та здійснена не була.

Також в матеріалах справи відсутні належні докази підтвердження фактичного надання ТОВ «Евро-Реконструкція» комунальних послуг за адресою реєстрації та проживання відповідачів в квартирі АДРЕСА_4 до укладання договору № 440048/44 від 28 серпня 2021 року про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, які б давали позивачу право вимоги стягнення заборгованості за минулий період часу, починаючи з березня 2017 року, але зазначені доводи були залишені судом без відповідної уваги та належної оцінки.

У своїй апеляційній скарзі ТОВ «Євро-Реконструкція» особі представника за довіреністю- Петросової-Гривнак О.В. просить вказане вище судове рішення скасувати з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити та стягнути заборгованість з урахуванням часткової сплати заборгованості відповідачами у березні 2024 року.

Аргументи апеляційної скарги позивача зводяться до того, що позивачем заявлено період стягнення заборгованості за січень 2016 року - грудень 2023 року, а кошти, які надійшли від відповідача, були розподілені ТОВ «Євро-Реконструкція» наступним чином.

14 березня 2024 року під час розгляду цієї справи відповідачами було сплачено за послугу із постачання теплової енергії суму у розмірі 11 367,72 грн, проте у призначенні платежу відповідачі не вказали, що вони сплачують саме заборгованість по справі № 755/993/24, тому частина даної суми була перерозподілена бухгалтерією товариства за сплату поточних нарахувань за грудень 2023 року (у розмірі 1 681,68 грн), січень 2024 року (у розмірі 1 806,12 грн), лютий 2024 року (у розмірі 1 865,66 грн), а всього - 4 853,46 грн. При цьому із вказаної оплати у розмірі 11 367,72 грн зарахованою на оплату заборгованості по справі № 755/993/24 за послугу із постачання теплової енергії може бути лише сума у розмірі 6 514,26 грн (11 367,72 грн - 4 853,46 грн (поточні нарахування)).

Також 14 березня 2024 року відповідачами було сплачено за послугу із постачання гарячої води суму у розмірі 3 862,28 грн, однак у призначенні платежу відповідачі теж не вказали, що вони сплачують заборгованість по справі № 755/993/2, тому частина даної суми була перерозподілена бухгалтерією товариства за сплату поточних нарахувань за грудень 2023 року (у розмірі 950,18 грн), січень 2024 року (у розмірі 948,77 грн), лютий 2024 року (у розмірі 947,68 грн), а всього - 2 846,63 грн. Разом з тим із даної оплати у розмірі 3 862,28 гр. зарахованою за оплату заборгованості по справі № 755/993/24 за послугу із постачання гарячої води може бути лише сума у розмірі 1 015,65 грн (3 862,28 грн - 2 846,63 грн (поточні нарахування)).

Таким чином, з урахуванням часткової сплати заборгованості відповідачами у березні 2024 року після подання позову до суду, підлягає стягненню з відповідачів у справі № 755/993/24 заборгованість у загальному розмірі 84 049,21 грн, яка складається із: суми заборгованості за послуги з постачання теплової енергії у розмірі 23 957,82 грн (30 472,08 грн - 6 514,26 грн, які сплачені у березні 2024 року); суми заборгованості за послуги з постачання гарячої води у розмірі 39 228,88 грн (40 244,53 грн - 1 015,65 грн, які сплачені у березні 2024 року); інфляційної складової боргу у розмірі 16 203,04 грн; трьох процентів річних у розмірі 4 659,47 грн.

У відзивах на апеляційні скарги представники відповідача ОСОБА_1 та позивача ТОВ «Євро-Реконструкція» заперечують проти доводів і вимог один одного, просять залишити подані апеляційні скарги без задоволення, посилаючись на їх необґрунтованість.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 правом на подання відзивів на апеляційні скарги не скористалися.

Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України у редакції, чинній на час подання апеляційних скарг, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, а також відзивів на них, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення з таких підстав.

Суд першої інстанції встановив, що надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води до будинку АДРЕСА_1 здійснюється ТОВ «Євро-Реконструкція» на підставі ліцензії від 01 червня 2012 року № 198 та відповідно до положень Закону України «Про внесення змін до деяких Законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії» від 10 квітня 2014 року № 1198-VII, за яким виконавцем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води для об`єктів усіх форм власності з 01 липня 2014 року є об`єкт господарювання з постачання теплової енергії.

Відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровані, проживають та є споживачами житлово-комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_3 .

23 липня 2014 року у газеті «Хрещатик» (№ 103 (4503)) позивачем опубліковано повідомлення із пропозицією укладення договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води шляхом звернення споживачів до підрозділів теплопостачальної організації із зазначенням відповідної адреси. Проект договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води опубліковано в офіційному віснику Київської міської Ради - газеті «Хрещатик» 06 серпня 2014 року (№ 111 (4511)).

Відповідачі були споживачами послуг з централізованого опалення (постачання теплової енергії) та постачання гарячої води, які надавалися позивачем без укладеного між сторонами письмового договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, яким був фактично укладений між ТОВ «Євро-Реконструкція» та ОСОБА_1 лише 28 серпня 2021 року.

Матеріали справи не містять доказів, що у спірний період із січня 2016 року по грудень 2023 року послугиз постачання теплової енергії надавалися іншим виконавцем, а не позивачем, а у квартирі відповідачів ніхто не проживав і вони зверталися із заявою про відключення від мереж постачання теплової енергії або опломбування вводів централізованого опалення та постачання гарячої води.

При цьому встановлено, що будинок АДРЕСА_1 входить до Переліку житлових будинків, в яких виконавцем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води з 01 липня 2014 року є ТОВ «Євро-Реконструкція», затвердженого 20 серпня 2015 року Дніпровською районною в місті Києві державною адміністрацією.

Протягом спірного періоду звернень (скарг чи претензій)з приводу ненадання або неналежного надання послуг від відповідачів також не надходило. Це свідчить про те, що позивач надавав відповідачам комунальні послуги належним чином: якісно, своєчасно та у повному обсязі.

Відповідачі, як споживачі послуг, із січня 2016 року своєчасно не вносили плату за отримані послуги з централізованого опалення (постачання теплової енергії) та з серпня 2017 року за послуги з постачання гарячої води, у зв`язку з чим станом на 01 грудня 2023 року утворилась заборгованість у загальному розмірі 70 716,61 грн, з яких заборгованість з централізованого опалення - 30 472,08 грн, заборгованість зі сплати послуг за гаряче водопостачання у розмірі 40 244,53 грн, що підтверджується наданими позивачем розрахунками заборгованості.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі належним чином не здійснювали оплату наданих позивачем та спожитих ними послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води відповідно до вимог закону, а тому наявні підстави для стягнення з них в солідарному порядку на користь позивача сум заборгованості, інфляційних втрат та 3 % річних в межах строку позовної давності, яка підлягає застосуванню з урахуванням пункту 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (з 12 березня 2017 року по 01 грудня 2023 року), а також внесених 14 березня 2024 року відповідачем коштів на оплату послуг, які були зараховані виконавцем на погашення боргу за комунальні послуги за період із січня по березень 2024 року, а залишок суми використано на погашення заборгованості у спірний період.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Правовідносини між сторонами у спірний період були врегульовані нормами Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Закону України «Про теплопостачання», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, які були затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 та втратили чинність 01 травня 2022 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 85 від 02 лютого 2022 року.

Водночас на час виникнення спірних правовідносин діяв Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV, яким регулювалися основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки.

Проте, 10 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII, який врегульовує відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг.

За змістом розділу VІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону встановлено, що Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV в попередній редакції визнається таким, що втратив чинність з дня введення в дію Закону № 2189-VIII (тобто з 01 травня 2019 року), крім норм, що регулюють надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, управління будинком, спорудою або групою будинків, ремонту приміщень, будинків, споруд, які втрачають чинність через шість місяців з дня набрання чинності цим Законом (тобто з 10 червня 2018 року).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Згідно пункту 6 частини першої статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

У відповідності до пункту 2 частини першої статті 5 Закону № 2189-VIII до житлово-комунальних послуг належать комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, управління побутовими відходами.

Статтею 9 Закону № 2189-VIII унормовано, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. За бажанням споживача оплата житлово-комунальних послуг може здійснюватися шляхом внесення авансових платежів згідно з умовами договору про надання відповідних житлово-комунальних послуг. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Відповідно до частини третьої статті 20 Закону № 1875-IV, частини другої статті 7 Закону № 2189-VIII споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

За змістом статей 19, 25 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію і у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії теплопостачальної організації остання має право на стягнення заборгованості.

Частиною першою статті 543 ЦК України передбачено, що у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Дані норми закону регулюють відносини, що виникають при пасивній солідарності (множинності осіб на стороні боржника).

Згідно частини четвертої вищевказаної статті виконання солідарного обов`язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов`язок решти солідарних боржників перед кредитором.

Отже, після виконання солідарного зобов`язання незалежно від того, виконане воно всіма боржниками або одним із них, воно повністю припиняється. Натомість виникає нове зобов`язання між боржником, який виконав зобов`язання, й іншими боржниками, яке визначено положеннями статті 544 ЦК України.

Аналіз наведених положень закону вказує на те, що позивач має право вимагати виконання обов`язку щодо сплати житлово-комунальних послуг як від власника квартири, так і від будь-якої іншої особи, яка зареєстрована або проживає у житлі власника, адже така особа на рівні з власником користується усіма житлово-комунальними послугами.

Виходячи зі змісту статті 526 ЦК України, цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

У постановах Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13 та від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 зроблені правові висновки про те, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Аналогічний правовий висновок міститься і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17, де Велика Палата погодилася з висновками судів першої й апеляційної інстанцій про те, що у сторін спору є фактичні договірні відносини щодо надання відповідних житлово-комунальних послуг, а відсутність укладеного письмового договору не звільняє відповідача від обов`язку оплати за надані такі послуги та не знайшла підстав для відступу від висновку Верховного Суду України у постанові від 20 квітня 2016 року при розгляді справи № 6-2951цс15 (пункти 19-20).

В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином відповідачі у справі в розумінні положень Закону № 1875-IV і Закону № 2189-VIII є споживачами комунальних послуг, а відтак зобов`язані сплачувати фактично отримані послуги, які надаються ТОВ «Євро-Реконструкція».

За приписами статей 530, 610, 611, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Враховуючи, що позивачем за адресою: АДРЕСА_3 , надавалися послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, проте оплата цих послуг не була забезпечена споживачами у встановлений строк та у розмірі спожитої послуги, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення в солідарному порядку з відповідачів на користь позивача заборгованості з оплати послуг комунальних послуг, інфляційної складової боргу та 3 % річних, розмір яких обмежується періодом з 12 березня 2017 року по 01 грудня 2023 року враховуючи наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 11 березня 2024 року представником відповідача Сірої М.О., який є одночасно представником відповідача ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції, - адвокатом Корнієнком С.В. було подано до місцевого суду клопотання про застосування строку позовної давності.

Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України).

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Згідно частини першої статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Оскільки обов`язок щодо сплати за комунальні послуги виникає у споживача кожного місяця, позовна давність підлягає застосуванню до кожного з платежів окремо.

При цьому статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості.

До правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).

Аналіз наведених вище норм дає підстави для висновку про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання зі щомісячної оплати наданих послуг у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення заборгованості, трьох процентів річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, а тому дата остаточного погашення заборгованості, у даному випадку повна оплата наданих послуг, і є датою, коли зобов`язання відповідачів перед позивачем припинилося.

Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та трьох процентів річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19).

Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У справі, яка переглядається, встановлено, що заборгованість відповідачів за спожиті послуги з централізованого опаленнявиникла за період із січня 2016 рокупо грудень 2023 року, а за послуги з гарячого водопостачання - за період із серпня 2017 року по грудень 2023 року.

Позивач звернувся до суду з цим позовом у січні 2024 року, тобто після спливу позовної давності щодо щомісячних платежів за період, що виник до січня 2021 року.

Разом з тим, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався.

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

У пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності, і всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Отже, Законом № 540-IX, який набрав чинності 02 квітня 2020 року, було продовжено перебіг позовної давності для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на час дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), тому заява відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності вірно була задоволена судом першої інстанції з урахуванням положень вищенаведеного законодавства, що узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постановах від 06 травня 2021 року у справі № 903/323/20, від 07 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21, від 16 листопада 2023 року у справі № 487/1342/21.

З урахуванням пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України та часу введення в Україні карантину з 12 березня 2020 року у межах позовної давності знаходиться період з березня 2017 року.

Відтак, позовна давність застосовується лише щодо вимог про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення (постачання теплової енергії), яка виникла до березня 2017 року.

Як вбачається із розрахунку заборгованості, період нарахування заборгованості за ці послуги починається із січня 2016 року, що знаходиться поза межами позовної давності, а тому до суми боргу із січня 2016 року по березень 2017 року у розмірі 4 652,81 грн мала бути застосована позовна давність і вона стягненню з відповідачів не підлягала.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції, правомірно застосувавши позовну давність до заявлених вимог позивача про стягнення заборгованості з централізованого опалення (постачання теплової енергії), дійшов обґрунтованого висновку про те, що з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню щомісячні платежі з 12 березня 2017 року по 01 грудня 2023 року за послуги з централізованого опалення у розмірі 25 819,27 грн (30 472,08 грн - 4 652,81 грн) та за послуги із постачання гарячої води у розмірі 40 244,53 грн.

Крім того, районний суд правильно обрахував і стягнув з відповідачів суми інфляційних втрат, нарахованих позивачем за період з березня 2017 року по грудень 2023 року на суму заборгованості за послуги з централізованого опалення, розмір яких складає 5 750,58 грн, а також нарахованих за період із серпня 2017 року по грудень 2023 року на суму заборгованості за послуги з постачання гарячої води, розмір яких складає 9 890,79 грн, що разом становить 15 641,37 грн.

Також за вказані періоди часу вірно обраховані і стягнуті з відповідачів на користь позивача 3 % річних у розмірі 1 609,83 грн та у розмірі 2 927,19 грн відповідно, що разом становить 4 537,02 грн.

Колегія суддів перевірила надані позивачем розрахунки заборгованості і погоджується з тим, що визначені судом першої інстанціїз урахуванням загального строку позовної давності суми інфляційних втрат та 3 % річних є правомірними і такими, що відповідачі зобов`язані сплатити позивачу за прострочення виконання зобов`язання з оплати комунальних послуг.

Між тим, судом встановлено, що відповідачами надано копії квитанцій про оплату послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води від 14 березня 2024 року № на суму 3 900,90 грн та від 14 березня 2024 року № на суму 11 463,94 грн.

У вказані суми оплат були включені комісії банку, послугами його користувався відповідач ОСОБА_1 , у розмірі 38,62 грн та 113,50 грн, відповідно на рахунок ТОВ «Євро-Реконструкція» у березні 2024 року надійшла загальна сума 15 212,72 грн (3 862,28 грн + 11 350,44 грн).

З наданих квитанцій також вбачається, що грошові кошти були внесені ОСОБА_1 на оплату спожитих комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_3 , за період з 01 березня 2024 року по 31 березня 2024 року.

Суд першої інстанції правильно відмітив і не спростовано відповідачем в апеляційній скарзі, що позивачем заявлено вимоги про стягнення боргу за період із січня 2016 року по грудень 2023 року, тому надані квитанції не можуть слугувати доказом часткової сплати заборгованості за спірний період, а можуть лише враховуватись під час виконання судового рішення в добровільному чи примусовому порядку.

Проте, у поданих письмових поясненнях від 11 квітня 2024 року представник позивача повідомила, що частина вищевказаних коштів була зарахована на погашення заборгованості за спожиті відповідачами комунальні послуги за грудень 2023 року, січень 2024 року та лютий 2024 року, а залишок суми використано на погашення заборгованості за спірний період.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (стаття 13 ЦПК України), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтею 534 ЦК України передбачено, що у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.

З матеріалів справи вбачається, що в наданих квитанціях у призначенні платежу відповідач не вказував, що вносить кошти саме на погашення заборгованості, стягнення якої є предметом розгляду у справі № 755/993/24, тому частина сплаченої суми була перерозподілена позивачем в рахунок оплати поточних нарахувань за грудень 2023 року у розмірі 1 681,68 грн, за січень 2024 року у розмірі 1 806,12 грн, за лютий 2024 року у розмірі 1 865,66 грн, а всього - 4 853,46 грн. При цьому зарахованою на оплату заборгованості у цій справі за послугу з централізованого опалення була сума у розмірі 6 514,26 грн (11 367,72 грн - 4 853,46 грн).

Аналогічний порядок був застосований позивачем і щодо заборгованості за послуги з гарячого водопостачання, зокрема, частина сплаченої суми була перерозподілена позивачем в рахунок оплати поточних нарахувань за грудень 2023 року у розмірі 950,18 грн, за січень 2024 року у розмірі 948,77 грн, за лютий 2024 року у розмірі 947,68 грн, а всього - 2 846,63 грн. Зарахованою на оплату заборгованості у даній справі за послугу із постачання гарячої води була сума у розмірі 1 015,65 грн (3 862,28 грн - 2 846,63 грн).

Отже, добровільно сплачені відповідачем кошти зараховувались позивачем у порядку черговості, зокрема, спочатку на погашення заборгованості за спожиті комунальні послуги за грудень 2023 року, січень 2024 року та лютий 2024 року, а вже потім на погашення боргу за спірний період до грудня 2023 року.

Проте, отриманих від боржника коштів виявилося недостатньо для того, щоб погасити заборгованість у повному обсязі.

З урахуванням наведеного, залишок заборгованості відповідачів перед позивачем за період з березня 2017 року по грудень 2023 року (в межах строку позовної давності) становить 58 533,89 грн, з яких : 19 305,01 грн (25 819,27 грн - 6 514,26 грн) - заборгованість за послуги з централізованого опалення (постачання теплової енергії); 39 228,88 грн (40 244,53 грн - 1 015,65 грн) - заборгованість за послуги з постачання гарячої води.

Отже, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів та встановлених обставин справи, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов цілком законного і обґрунтованого висновкупро солідарне стягнення із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ТОВ «Євро-Реконструкція» заборгованості за послуги з централізованого опалення (постачання теплової енергії) та постачання гарячої води у розмірі 58 533,89 грн, інфляційної складової боргу у розмірі 15 641,37 грн та 3 % річних у розмірі 4 537,02 грн, що разом становить 78 712,28 грн.

Ці висновки суду доводами апеляційних скарг сторін не спростовані.

Зокрема, посилання представника ОСОБА_1 на те, що ТОВ «Євро-Реконструкція»безпідставно розпорядилося його коштами, сплаченими ним саме на відшкодування заборгованості у справі № 755/993/24, є необґрунтованими, оскільки зазначені платежі не містили такого призначення і взагалі не повинні були братися до уваги під вирішення даного спору в суді у межах спірного періоду із січня 2016 рокупо грудень 2023 року, однак відповідно до письмових пояснень представника позивача та з огляду на її прохання стягнути з боржників суми заборгованості з урахуванням часткової сплати боргу відповідачами у березні 2024 року, були враховані судом першої інстанції, а сума заборгованості пропорційно зменшена, що жодним чином не порушує права відповідача.

Аргументи апеляційної скарги про те, що відповідач ОСОБА_3 станом на січень 2016 року та березень 2017 року була ще неповнолітньою особою не заслуговують на увагу в першу чергу з урахуванням того, що апеляційну скаргу подав саме відповідач ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Корнієнко С.В., утім відомостей про те, що ОСОБА_1 має повноваження представляти (захищати) інтереси ОСОБА_3 в матеріалах справи немає.

Як передбачено положеннями частини першої статті 50 ЦПК України, позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно.

Також спростовуються наявними в матеріалах справи доказами та поведінкою самого відповідача, який протягом спірного періоду здійснював нерегулярні платежі на користь ТОВ «Євро-Реконструкція» в рахунок оплати спожитих комунальних послуг, доводи апеляційної скарги останнього про недоведеність фактичного надання позивачем послуг з постачання теплової енергії за адресою реєстрації та проживання відповідачів в квартирі АДРЕСА_4 до укладання договору № 440048/44 від 28 серпня 2021 року.

Що ж стосується аргументів апеляційної скарги представника позивача - ОСОБА_6 про те, що з урахуванням часткової сплати відповідачами заборгованості після подання позову до суду з останніх підлягає стягненню заборгованість у загальному розмірі 84 049,21 грн, то вони визнаються колегією суддів необґрунтованими, адже у проведених розрахунках ТОВ «Євро-Реконструкція» не врахувало застосований судом першої інстанції строк позовної давності, а за основу своїх розрахунків взяло суми заборгованості, нараховані ним за період, що заявлений у позовній заяві, від яких були відняті сплачені відповідачем і зараховані позивачем кошти для погашення заборгованості.

При цьому апеляційна скарга не містить доводів щодо незаконності висновків суду першої інстанції про застосування до спірних правовідносин загального строку позовної давності з урахуванням пункту 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону № 540-IX.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційних скарг сторін.

Суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційних скаргах, відсутні.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У такому разі новий розподіл судових витрат у справі не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

З огляду на положення частини третьої статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція» та ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Судді: С.А. Голуб

Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній