Провадження №2/523/1322/25

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" лютого 2025 р. м. Одеса

Суворовський районний суд міста Одеси

у складі: головуючої судді Кремер І.О.,

з участю секретаря судового засідання Орлова В.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 24 в м. Одеса в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 523/15446/21 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округа Косюк Олени Петрівни про скасування рішення приватного нотаріуса про визнання протиправним та скасування рішень, скасування запису про право власності та припинення права власності,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округа Косюк О.П. про скасування рішення приватного нотаріуса про визнання протиправним та скасування рішень, скасування запису про право власності та припинення права власності.

Обґрунтовуючи вимоги даного позову вказує на те, що 22.09.2005 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір № 710-08 ПОУ П, за умовами якого позивачка отримала кредит (грошові кошти) в іноземній валюті у розмірі 27400,00 дол. США, строком та на умовах користування до 22.09.2012 року. З метою забезпечення виконання зобов`язань вказаного кредитного договору, 22.09.2005 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено Іпотечний договір, відповідно до умов якого позивачка передала в іпотеку Банку належну їй на праві власності житлову квартиру загальною площею 64,9 кв.м., житловою площею 38,5 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . 13.02.2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей Колект» було укладено Договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки та Договір Факторингу № 2, до якого перейшло в тому числі і право вимоги за кредитним договором та Іпотечним договором ОСОБА_1

15.11.2019 року державним реєстратором приватним нотаріусом Одеського МНО Косюк О.П. було винесено рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 49705002 від 15.11.2019 року, на підставі якого проведено реєстрацію права власності на належну позивачу квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , за відповідачем ТОВ «Кей Колект».

Підставою для державної реєстрації за відповідачем належної позивачці житлової квартири слугувало: іпотечний договір, серія та номер: 589, виданий 22.09.2005 року, видавник: Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Дєордієва І.В.; рекомендоване повідомлення, серія та номер: 412, виданий 01.04.2019, видавник: Укрпошта; вимога серія та номер: 01/04/2019/731831/1, видавник: ТОВ «Кей Колект»; договір про відступлення права вимоги, серія та номер: 649-650, виданий 13.02.2012, видавник: Приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Саєнко Е.В.

Позивачка зазначає, що державним реєстратором приватним нотаріусом Одеського МНО Косюк О.П. при прийнятті рішення про державну реєстрацію було допущено ряд порушень.

Так, відповідно до ЗУ «Про іпотеку» (в редакції, чинній на момент укладення Іпотечного договору) передача права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іпотекодержателя в рахунок виконання основного зобов`язання у позасудовому прядку була можлива лише на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, але ніяк не на підставі застереження в іпотечному договорі. Таке застереження можливе тільки визначити умов договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Сам по собі Іпотечний договір не може вважатися Договором про задоволення вимог іпотекодержателя, оскільки такий договір обов`язково укладається окремо і підлягає нотаріальному посвідченню. Жодного договору між сторонами про задоволення вимог іпотекодержателя укладено не було.

Так, відповідно до п. 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ від 25.12.2015 року № 1127, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки подіються: копія письмово вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодержателя; документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

До зазначених вимог, ТОВ «Кей Колект» мало бути подано державному реєстратору рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, яке має містити підпис позивача про вручення чи відміну від вручення, а також містити інформацію про вкладення поштового відправлення, але дані докази не можуть міститися у матеріалах реєстраційної справи, оскільки позивач не підписувала та не отримувала жодного повідомлення з відповідною вимогою.

Також, ОСОБА_1 зазначає про те, що державним реєстратором приватним нотаріусом Одеського МНО Косюк О.П. рішення про державну реєстрацію було прийнято з порушення вимог ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Відповідно до вказаного закону не може бути примусово звернено стягнення (відчужене без згоди власника) на майно, що віднесене до об`єктів житлового фонду (далі - нерухоме житлове майно), об`єкт незавершеного житлового будівництва, майнові права на нього, що є предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно/об`єкт незавершеного житлового будівництва/майнові права виступають як забезпечення виконання зобов`язань фізичної особи (позичальника або майнового поручителя) за кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного житлового будівництва, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності немає іншого нерухомого житлового майна; або; таке нерухоме житлове майно придбавалося за кредитні кошти і при цьому умовами кредитного договору передбачена заборона реєстрації місця проживання позичальника або майнового поручителя за адресою знаходження нерухомого житлового майна, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності немає іншого нерухомого житлового майна; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного житлового будівництва) не перевищує 140 квадратних метрів для квартири та 250 квадратних метрів для житлового будинку.

Іпотечний договір укладений між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк» для забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором, відповідно до умов якого позивальнику надано кредит в іноземній валюті доларах США, предметом іпотеки є житлова квартира, площа якої не перевищує 140 кв.м. та у якій зареєстрована та проживає позивачка є її єдиним житлом, позивачу на праві власності не належить будь яке інше жиле приміщення.

Таким чином, житлова квартира за адресою: АДРЕСА_1 , не могла бути примусово стягнута з урахуванням норм ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», в тому числі і в позасудовому порядку такого стягнення шляхом реєстрації права власності за ТОВ «Кей Колект» як забезпечення виконання ОСОБА_1 умов Іпотечного договору, укладеного в іноземній валюті.

Окрім того, в порушення вимог ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» державним реєстратором було прийнято рішення про реєстрацію спірної квартири за ТВ «Кей Колект» без оцінки майна, жодних повідомлень про погодження оцінки майна ОСОБА_1 не отримувала, квартиру для огляду не надавала, так як жодних звернень експерта не надходило.

У зв`язку з цим просить суд задовольнити даний позов та ухвалити рішення, яким:

?визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Одеського МНО Косюк О.П. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний № 49705002 від 15.11.2019, на підставі якого за ТОВ «Кей Колет» зареєстровано право власності на житлову квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ;

?скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис № 34169907 про право власності ТОВ «Кей Колект» на об`єкт нерухомого майна, загальною площею 64,9 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;

?припинити право власності ТОВ «Кей Колект» на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 ;

?відновити право власності шляхом визнання за ОСОБА_1 право власності на житлову квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою судді про прийняття цивільної справи до свого провадження та відкриття провадження по справі від 01.09.2021 року було постановлено проводити розгляд справи у в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 05.09.2022 року було постановлено закрити підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Представник позивача ОСОБА_2 в останнє судове засідання не з`явився. Однак, подав до суду заяву, в якій зазначив про те, що після дослідження матеріалів реєстраційної справи, стороною позивача було виявлено, що ТОВ «Кей Колект» здійснило підробку документів задля спотворення обставин щодо мараторію, а саме додано посилання на те, що гр. ОСОБА_3 має зареєстроване нерухоме майно (будинок), проте, зазначена особа не має жодного відношення до даної справи. Окрім того, підпис, який міститься у рекомендованому повідомленні про вручення вимог про усунення порушення, не належить ОСОБА_1 . Також, у поданій заяві представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд провести розгляд даної справи за відсутності сторони позивача.

Представник відповідача ТОВ «Кей Колект» в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце слухання справи, із будь якими заявами чи клопотаннями до суду не звертався.

Відповідач приватний нотаріус Одеського МНО Косюк О.П. в судове засідання не з`явилася, відзив у визначений строк до суду не подала, із будь якими заявами та клопотаннями не зверталася.

Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 22.09.2005 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір № 710-08 ПОУ П, за умовами якого позивачка отримала кредит (грошові кошти) в іноземній валюті у розмірі 27400,00 дол. США, строком та на умовах користування до 22.09.2012 року (Т. 1 а.с. 35 41).

В якості забезпечення виконання зобов`язань вказаного кредитного договору, 22.09.2005 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено Іпотечний договір (надалі Іпотечний договір), відповідно до умов якого позивачка передала в іпотеку Банку належну їй на праві власності житлову квартиру загальною площею 64,9 кв.м., житловою площею 38,5 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (Т. 1 а.с. 42 47).

В подальшому, 13.02.2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей Колект» було укладено Договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки та Договір Факторингу № 2, відповідно до яких в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним Договором, АТ «УкрСиббанк» передав (відступив) ТОВ «Кей Колект» права вимоги за кредитним та забезпечувальними договорами, а внаслідок передачі прав вимоги до боржників, до ТОВ «Кей Коллект» перейшли (були відступлені) право вимагати від боржників повного, належного та реального виконання обов`язків за кредитними та забезпечувальними договорами. На підставі зазначеного договору купівлі продажу прав вимоги за кредитами, ТОВ «Кей Колект» набуло статусу нового кредитора до позивача ОСОБА_1 за укладеними нею Кредитним договором та похідним від нього Іпотечним договором.

Даний факт підтверджується наявними в матеріалах справи копіями Договору відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від 13.02.2012 року та Договором факторингу № 2 від 13.02.2012 року (Т. 1 а.с. 48 55).

Таким чином, судом встановлено, що ТОВ «Кей Колект» у спірний правовідносинах є правонаступником всіх прав та обов`язків ПАТ «УкрСиббанк».

Згідно п.п. 2.1.1, п.п. 2.1.2 Іпотечного договору у разі невиконання або неналежного виконання Іпотекодавцем зобов`язань за Кредитним договором Іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок Предмету іпотеки в повному обсязі переважно перед іншими кредиторами. У разі порушення Іпотекодавцем зобов`язань, встановлених цим Договором, Іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов`язань за Кредитним договором, а у разі невиконання Позичальником цієї вимоги звернути стягнення на Предмет іпотеки.

Згідно п.п. 4.1, п.п. 4.2 Іпотечного договору, звернення стягнення здійснюється Іпотекодержателем у: випадках, зазначених в п.п. 2.1.1 2.1.2 цього договору іпотеки; у разі порушення Іпотекодавцем будь якого зобов`язання за цим Договором або будь якого зобов`язання, що забезпечено іпотекою за цим Договором. Звернення стягнення здійснюється на підставі: рішення суду; виконавчого напису; застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя.

Пунктом 5 Іпотечного договору передбачено застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя. Так, згідно вказаного пункту Договору іпотеки передбачено, що у разі настання обставин, зазначених в п. 4.1 цього договору іпотеки, Іпотекодержатель надсилає рекомендованим лисом Іпотекодавцю повідомлення про застосування застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя.

15.11.2019 року державним реєстратором приватним нотаріусом Одеського МНО Косюк О.П. було винесено рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 49705002 від 15.11.2019 року, на підставі якого проведено реєстрацію права власності на належну позивачу квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , за відповідачем ТОВ «Кей Колект».

Підставою для державної реєстрації за відповідачем належної позивачці житлової квартири слугувало: іпотечний договір, серія та номер: 589, виданий 22.09.2005 року, видавник: Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Дєордієва І.В.; рекомендоване повідомлення, серія та номер: 412, виданий 01.04.2019, видавник: Укрпошта; вимога серія та номер: 01/04/2019/731831/1, видавник: ТОВ «Кей Колект»; договір про відступлення права вимоги, серія та номер: 649-650, виданий 13.02.2012, видавник: Приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Саєнко Е.В.

Даний факт підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек. Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 267397602 від 26.07.2021 року (Т. 1 а.с. 22 25).

Відповідно до статті 1 ЗУ «Про іпотеку» іпотека це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3).

За приписами частини першої статті 35 ЗУ «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Положеннями статті 37 ЗУ «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Із внесенням змін до цієї норми згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року № 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» (далі - Закон № 800-VI) норми статті 37 Закону № 898-IV передбачають, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Стаття 36 ЗУ «Про іпотеку» (в редакції, яка діяла на час укладення договору іпотеки) передбачала, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Після внесення Законом № 800-VI змін до статті 36 ЗУ «Про іпотеку» її нормами передбачено, зокрема, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Таким чином, суд констатує, що відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Вказаний висновок також зроблено у постанові ВП ВС від 21.03.2018 року за результатами розгляду справи № 760/14438/15, яку суд в силу вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України вважає за необхідним застосувати при розгляді даної справи.

Таким чином, суд вважає безпідставним твердження сторони позивача про те, що сам по собі Іпотечний договір не може вважатися Договором про задоволення вимог іпотекодержателя, оскільки такий договір обов`язково укладається окремо і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (в редакції чинній на день державної реєстрації права власності за іпотекодержателем) (надалі Порядок), для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:

1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;

3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

У цьому випадку умовами Іпотечного договору від 22.09.2005 року, зокрема 2.1.2 та 4.1, передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання Позичальником основного зобов`язання Іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечення іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на Предмет іпотеки.

Як було вище зазначено, статтею 35 ЗУ «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

З наведеного слідує, що підставами для задоволення вимог іпотекодержателя шляхом позасудового врегулювання є надсилання іпотекодавцю письмової вимоги про усунення порушень основного зобов`язання.

Суд констатує, що на виконання вимог ухали суду про витребування доказів від 14.10.2024 року, Управління державної реєстрації Юридичного департаменту Одеської міської ради до суду було надано матеріали реєстраційної справи № 01 за об`єктом за адресою: АДРЕСА_1 .

Так, судом було досліджено матеріали вказаної реєстраційної справи та встановлено, що 01.09.2019 року ТОВ «Кей Колект» надіслало ОСОБА_1 письмову Вимогу про порушення основного зобов`язання за вих. № 01/04/2019/731831/1, в якій позивачку було повідомлено про вимогу сплатити борг у загальній сумі 23938,11 дол. США, що відповідно до курсу НБУ станом на 01.04.2019 року складає 651334,50 грн. Також, у вказаній вимозі ОСОБА_1 попереджено про те, що у разі невиконання цієї вимоги протягом 30-денного строку ТОВ «Кей Колект» має намір в порядку ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» звернути стягнення на предмет іпотеки (Т. 2 а.с. 94).

Вказану вимогу про порушення ОСОБА_1 отримала особисто 12.04.2019 року, що підтверджується наявною у матеріалах реєстраційної справи № 01 копією Рекомендованого повідомлення про вручення поштово відправлення (Т. 2 а.с. 81).

В супереч заперечень представника позивача ОСОБА_2 , стороною позивача факт отримання саме ОСОБА_1 . Вимоги про порушення основного зобов`язання за вих. № 01/04/2019/731831/1 від 01.04.2019 року спростовано належними доказами не було.

Таким чином, суд констатує, що твердження позивачки ОСОБА_1 про те, що рішення державного реєстратора від 15.11.2019 року бору прийнято без відповідного доказу про отримання вимоги про усунення порушення є безпідставним та спростовується матеріалами реєстраційної справи № 01.

Згідно з пунктом 57 Порядку № 1127 (в редакції, чинній на момент реєстрації права власності майна за іпотекодержателем) для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину.

Як було вище зазначено, відповідно до пункту 61 Порядку № 1127 (в редакції, чинній на момент реєстрації права власності майна за іпотекодержателем), для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:

1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;

3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Отже, у пункті 61 Порядку № 1127 наведено перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.

З огляду на викладене, Порядок №1127 не передбачав, що звіт про оцінку предмета іпотеки входить до переліку документів, необхідних для подання державному реєстратору. Вимога щодо подання державному реєстратору такого звіту була доповнена до Порядку № 1127 лише 26 лютого 2020 року.

Втім, виходячи із принципу «lex superior», «у разі суперечності застосовуються норми, що закріплюються в нормативно-правових актах, які мають більш високу юридичну силу», хоча Порядком № 1127 до 26 лютого 2020 року не було передбачено обов`язкового надання оцінки предмета іпотеки, проте така вимога містилася у частині п`ятій статті 37 Закону України «Про іпотеку», що має вищу юридичну силу.

Зокрема, ч. 5 ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» визначено, що іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності.

Отже, іпотекодержатель, станом на момент виникнення спірних у цій справі правовідносин, не міг набути у власність предмет іпотеки без визначення вартості такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки, здійсненої суб`єктом оціночної діяльності.

Зазначене обґрунтовується, зокрема, і тим, що згідно із другим реченням частини п`ятої статті 37 Закону України «Про іпотеку» у разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

У постановах від 23 січня 2019 року у справі № 306/1224/16(провадження № 14-501цс18) та від 20 березня 2019 року у справі № 306/2053/16 (провадження № 14-22цс19) Велика Палата Верховного Суду акцентувала увагу на тому, що ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною, яка впливає на визначення правомірності державної реєстрації переходу права власності на іпотечне майно при позасудовому врегулюванні.

У зазначених постановах Велика Палата Верховного Суду однозначно сформулювала правові висновки щодо обов`язковості подання державному реєстратору документа про експертну оцінку предмета іпотеки для проведення державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем.

Підставою для скасування державної реєстрації права власності на предмет іпотеки є порушення іпотекодержателем вимог законодавства при реалізації позасудової процедури звернення стягнення на предмет іпотеки. До таких порушень належить, зокрема й відсутність експертної оцінки предмета іпотеки на день його відчуження.

Зазначені правові висновки сформовано у постанові ВП ВС від 13.03.2024 року у справі № 201/15228/17, яку суд вважає за необхідним застосувати при розгляді даної справи.

Як вбачається із Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 267397602 від 26.07.2021 року, підставою для державної реєстрації за ТОВ «Кей Колект» належної ОСОБА_1 житлової квартири слугувало:

?іпотечний договір, серія та номер: 589, виданий 22.09.2005 року, видавник: Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Дєордієва І.В.;

?рекомендоване повідомлення, серія та номер: 412, виданий 01.04.2019, видавник: Укрпошта;

?вимога серія та номер: 01/04/2019/731831/1, видавник: ТОВ «Кей Колект»;

?договір про відступлення права вимоги, серія та номер: 649-650, виданий 13.02.2012, видавник: Приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Саєнко Е.В.

Таким чином, серед переліку зазначених документів відсутній документ про оцінку предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності.

Вказана обставина також підтверджується також матеріалами реєстраційної справи № 101.

Окрім того, суд зазначає, що ТОВ «Кей Колект» не надано доказів щодо інформування позивачки про вартість іпотечного майна, за якою відбулося зарахування вимог, у той час, як ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною і повинна погоджуватися з власником цього майна.

Таким чином, під час розгляду даної справи знайшло своє підтвердження порушення іпотекодержателем вимог законодавства при реалізації позасудової процедури звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема відсутність експертної оцінки предмета іпотеки на день його відчуження, що є підставою для скасування державної реєстрації права власності на предмет іпотеки.

Окрім того, суд зазначає, що 07.06.2014 року набрав чинності Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Аналіз наведеної норми права свідчить, що дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» обмежує в часі примусове стягнення майна до моменту втрати ним чинності.

Згідно з пунктом 23 статті 1 Закону України 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору та договору іпотеки) споживчий кредит це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Як вбачається із п. 1.4 Кредитного договору № 710-08 ПОУ П від 22.09.2005 року, позивачці ОСОБА_1 було надано кредит із цільовим призначенням: споживчі цілі.

Пунктом 4 ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Відповідно до частини третьої статті 33 ЗУ «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 ЗУ «Про іпотеку»).

Отже, Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття ЗУ «Про мараторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.

Водночас ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження.

Таким чином, суд констатує, що установлений зазначеним Законом мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника). Крім того, згідно з п.4 цього Закону протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Суд відмічає, предметом іпотеки (спірне майно) є житлова квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 64,9 кв.м., житловою площею 38,5 кв.м., тобто не перевищує законодавчо встановлений розмір. Дані обставини підтверджено доказами, які наведені у цьому рішенні.

З наявної в матеріалах справи Довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 47 від 09.08.2021 року вбачається, що у житловій квартира за адресою: АДРЕСА_1 є зареєстрованою та проживає позивачка ОСОБА_1 у складі родини: ОСОБА_4 (син); ОСОБА_4 (син); ОСОБА_5 (чоловік); ОСОБА_6 (онука) (Т. 1 а.с. 26).

Разом із тим, судом встановлено, що у власності ОСОБА_1 відсутнє будь яке інше нерухоме житлове майно.

Дана обставина підтверджується матеріалами справи та не була спростована стороною відповідача жодним належним доказом.

З огляду на викладене, суд приходить до переконання, що наведені вище обставини, які встановлені судом та підтверджені належними доказами, підпадають під застосування до спірних правовідносин положення ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Таким чином, суд приходить до переконання, що державним реєстратором приватним нотаріусом Одеського МНО Косюк О.П. при прийнятті оскаржуваного рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 49705002 від 15.11.2019 року та при вчиненні відповідного запису про державну реєстрацію не було дотримано всіх вимог чинного законодавства, зокрема, Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ від 25.12.2015 року № 1127, та порушено вимоги ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

З огляду на вищевикладене, суд доходить висновку, що позовна вимога про скасування рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Одеського МНО Косюк О.П. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) № 49705002 від 15.11.2019 року, на об`єкт нерухомого майна, а саме житлову квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101) є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Щодо позовної вимоги про скасування запису державного реєстратора про державну реєстрацію прав та обтяжень, суд доходить висновку, що така не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує та відновлення становища, яке існувало до порушення.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.

Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним як на практиці, так і за законом.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, суд зважає і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дали би змогу компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають певну свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Згідно приписів абз. 2 ч. 3 ст. 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються.

Отже, у розумінні положень наведеної норми права у чинній редакції, яка діє на час ухвалення судом рішення у справі, на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, належними нині способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є саме скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав.

Вказаний висновок також зроблено також у постанові ВС/КЦС від 02.08.2022 року за результатами розгляду справи № 645/3067/19, яку суд вважає за необхідним застосувати при розгляді даної справи.

Щодо позовної вимоги про припинення за відповідачем ТОВ «Кей Колект» права власності на предмет іпотеки та поновлення права власності ОСОБА_1 на житлову квартиру, суд констатує наступне.

Згідно приписів абз. 2 ч. 3 ст. 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» ( у чинній нині редакції) у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

Відповідно до абз. 3 ч. 3 ст. 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав, що здійснюється державним реєстратором або, у випадку скасування рішення Міністерства юстиції України, прийнятого відповідно до пункту 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, посадовою особою Міністерства юстиції України. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

Таким чином, порядок дій державного реєстратора у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення врегульований чинними нині абзацами другим і третім частини третьої статті 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Отже, якщо суд дійшов висновку, що право власності позивача було порушено та підлягає поновленню, державний реєстратор повинен одночасно з державною реєстрацією припинення права власності відповідача на відповідне нерухоме майно провести державну реєстрацію набуття права власності на спірне нерухоме майно за позивачем.

При цьому, в силу положень абзацу першого частини третьої статті 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відомості про право власності відповідача з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не вилучаються. Задоволення позову є підставою для вчинення державним реєстратором нової реєстраційної дії - внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі судового рішення.

Таким чином, суд зазначає, що з урахуванням конкретних обставин справи та положень абзаців другого та третього частини третьої статті 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності може призвести до відновлення порушених прав особи без застосування додаткових способів захисту, таких як поновлення права власності (за умови, якщо суд, задовольнивши таку позовну вимогу, вирішить тим самим спір про право, наявний між сторонами).

Вказаний висновок також зроблено у постанові ВП ВС від 21.12.2022 за результатами розгляду справи, яку суд вважає за необхідним застосувати при розгляді даної справи № 914/2350/18.

Беручи до уваги приписи зазначених норм ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції на день ухвалення судом даного рішення, суд доходить висновку, що наслідком скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішеннявідповідні права чи обтяження припиняютьсята відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав.

Щодо звернення до суду з даними позовними вимогами до приватного нотаріуса Одеського МНО Косюк О.П., то суд зазначає, що такий є неналежним відповідачем в рамках розгляду даної справи з огляду на наступне.

Відповідач це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. При цьому неналежний відповідач це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Зміст і характер правовідносин між учасниками даної справи свідчить про те, що спір у позивача виник саме з відповідачем ТОВ «Кей Колект» щодо переходу права власності на предмет іпотеки у позасудовому порядку. Позовну вимогу про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на квартиру не може бути висунуто до державного реєстратора (приватного нотаріуса), який прийняв рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно. Державний реєстратор, зокрема і приватний нотаріус, зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, чи ні.

Вказаний висновок сформовано у постанові КЦС/ВС від 07.07.2021 року за результатами розгляду справи № 369/14294/17.

У п. 8.23 постанови від 05.07.2023 року № 910/15792/20 ВП ВС встановлено, що правові висновки Великої Палати Верховного Суду про те, що державний реєстратор не є належним відповідачем у спорах про визнання незаконними та скасування реєстраційних дій, вчинених щодо третьої особи, а ним є особа, щодо якої були здійснені ці дії (записи), викладені у постановах від 04 вересня 2018 року у справі N 823/2042/16 (провадження N 11-377апп18, пункт 36), від 12 грудня 2018 року у справі N 570/3439/16-ц (провадження N 14-512цс18, пункт 53) та від 04 лютого 2020 року у справі N 910/7781/19 (провадження N 12-150гс19, пункт 37), від яких Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу при розгляді справи.

Також у вказаній постанови Велика Палата Верховного суду зробила висновок, що у випадку звернення особи з позовом до державного реєстратора про притягнення до відповідальності чи відшкодування шкоди, заподіяної ним внаслідок неналежного виконання покладених на нього обов`язків з внесення записів до ЄДРПОУ, що не пов`язана з діями інших суб`єктів цивільних правовідносин, така особа може бути відповідачем в суді. Зокрема у випадку невиконання державним реєстратором вимог суду (бездіяльності) про накладення заборони (арешту) внесеної до ЄДРСР при здійсненні ним реєстраційних дій.

Однак, суд зазначає, що таких позовних вимог у даній справі позивачкою заявлено не було та не встановлено обставин порушення прав позивачки виключно діями державного реєстратора, за відсутності прийняття рішення суб`єкта господарювання у сфері управлінських відносин.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що "пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження".

З огляду на вище викладене, суд доходить висновку, що у задоволенні даного позову в частині його пред`явлення до приватного нотаріуса Одеського МНО Косюк О.П., як державного реєстратора, слід відмовити, оскільки такий є неналежним відповідачем у даній справі.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Згідно з вимогами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Вимогами ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно приписів ст. 80 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Нормою ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Виходячи зі встановлених, на підставі належним чином оцінених доказів, обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, суд дійшов висновку про доведеність позивачем викладених в позові обставин належними, достовірними та допустимими доказами, які в своїй сукупності є достатніми для часткового задоволені позовних вимог в частині скасування рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Одеського МНО Косюк О.П. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) № 49705002 від 15.11.2019 року, на об`єкт нерухомого майна, а саме житлову квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101).

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що із відповідача ТОВ «Кей Колект» підлягає стягненню сума сплаченого позивачем судового збору в розмірі 1362,80 грн. (за звернення до суду з позовом та подачі заяви про забезпечення позову).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4 7, 10, 49, 76, 79, 211, 228, 244, 258 259, 264, 265, 355 ЦПК України, ст.ст. 35, 36, 37 ЗУ «Про іпотеку», п. 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ від 25.12.2015 року № 1127, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округа Косюк Олени Петрівни про скасування рішення приватного нотаріуса про визнання протиправним та скасування рішень, скасування запису про право власності та припинення права власності задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Косюк Олени Петрівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 15.11.2019 року за № 49705002, на об`єкт нерухомого майна, а саме на житлову квартиру, загальною площею 64,9 кв.м., житловою площею 38,5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101).

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» на користь ОСОБА_1 сплачений позивачкою судовий збір у розмірі 1362 /тисяча триста шістдесят два/ грн. 80 коп.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , мешканка: АДРЕСА_2

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей Колект», код за , місцезнаходження: 01042, м. Київ, вул. Іоанна Павла ІІ, буд. № 4/6 корп. В поверх 4 каб. № 402.

Відповідач: Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Косюк Олена Петрівна, місцезнаходження: АДРЕСА_3 .

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-ти денний строк з дня складання повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 06 лютого 2025 року.

Суддя Суворовського

районного суду м. Одеси: І.О. Кремер