ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2085/25 Справа № 243/4476/24 Суддя у 1-й інстанції - Воронков Д. В. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2025 року м.Кривий Ріг

справа № 243/4476/24

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Остапенко В.О.

суддів Агєєва О.В.,Зубакової В.П.

сторони:

позивач Обласне комунальне підприємство «Донецьктеплокомуненерго»

відповідач ОСОБА_1

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 07 листопада 2024 року, яке ухвалено суддею Воронковим Д.В. у місті Слов`янську Донецької області та повне судове рішення складено 11листопада 2024 року,

ВСТАНОВИВ:

В червні 2024 року Обласне комунальне підприємство «Донецьктеплокомуненерго» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за теплову енергію, абонентське обслуговування.

Позовна заява мотивована тим, що відповідач є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 та абонентом ОКП «Донецьктеплокомуненерго» в м. Слов`янськ, користується послугами з опалення, проте, не в повному обсязі оплачує вартість спожитих послуг, що порушує право позивача на отримання плати за надані послуги з теплопостачання у встановлений законодавством строк.

З 01 грудня 2021 року до 01 травня 2024 року сума заборгованості за особовим рахунком відповідача склала 18 456,72 грн, яку позивач просив стягнути з відповідача на користь позивача. Також відповідачу нарахована заборгованість за абонентське обслуговування за період з 01 грудня 2021 року до 01 травня 2024 року в сумі 1 020,51 грн, яку позивач просив стягнути з відповідача на користь позивача та поштові витрати на загальну суму 42 грн, витрати на отримання відомостей з Державного реєстру речових прав - 45 грн та судові витрати у розмірі 2 422,40 грн.

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 07 листопада 2024 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з солідарно з ОСОБА_1 на користь Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» заборгованість за теплову енергію за період з 01 грудня 2021 року по 23 лютого 2022 року у розмірі 6 560 грн 80 коп, заборгованість за абонентське обслуговування у розмірі 69 грн 12 копійок; поштові витрати, пов`язані з поштовим відправленням кореспонденції 14 грн 67 коп; витрати, пов`язані з формуванням Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 15 грн 72 коп, та витрати зі сплати судового збору 846 грн 63 коп.

В апеляційній скарзі позивач Обласне комунальне підприємство «Донецьктеплокомуненерго» просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального права та неповне з`ясування обставин справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідно до ст.317, ст.319. ст.322 Цивільного кодексу України власник квартири володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Тобто, власність зобов`язує, на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно правової позиції Постанови Верховного Суду України від 30.10.2013 року по справі №6-59цс13 та Постанови Верховного суду України від 20.04.2016 року по справі №6-2951цс15 споживач зобов`язаний оплатити послугу, якщо він фактично користувався ними. Також, відповідно до правової позиції Верховного Суду у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду «не проживання відповідача (боржника) у квартирі, яка належить йому на праві власності, та факт відсутності його реєстрації у цій квартирі не звільняє його як власника квартири від обов`язку нести витрати по оплаті житлово-комунальних послуг» (постанова від 02 квітня 2020 року справа № 757/29813/17-ц провадження № 61-2066св19). Тобто, власник квартири повинен сплачувати послуги щодо оплати житловокомунальних послуг не зважаючи на те, зареєстрований він у квартирі чи ні, мешкає він у цій квартирі чи ні. Отже, саме факт того, що фізична особа є власником квартири є підставою для стягнення з неї боргу за житлово-комунальні послуги.

Заувважує на тому, що станом на дату подання до суду апеляційної скарги до Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» не надходило жодних звернень споживачів по квартирі, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , щодо НЕ проведення стягнення за теплову енергію з наданням документів відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» від 05 березня 2022 року № 206 (зі змінами).

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване, апеляційну скаргу - залишити без задоволення.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 , що вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 363233778 від 25 січня 2024 року на підставі договору купівлі продажу від 14 вересня 2021 року.

Згідно виписки з особового рахунку № НОМЕР_1 вбачається, що за адресою АДРЕСА_1 станом на 30 квітня 2024 року існує заборгованість за користуванням тепловою енергією в розмірі 18 456,72 грн за період з 01 грудня 2021 року по 30 квітня 2024 року, а також заборгованість за абонентське обслуговування в сумі 422,15 грн за період з 01 грудня 2021 року до 30 квітня 2024 року.

Відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № 7107- від 20 квітня 2022 року ОСОБА_1 перемістився до м. Черкаси.

14 квітня 2024 року ОСОБА_1 було перераховано на користь ОКП «Донецьктеплокомуненерго» оплату за опалення за квартиру АДРЕСА_2 у сумі 4 787,38 грн та 46,08 грн за абонентське обслуговування, що видно з копій відповідних платіжних інструкцій № 0.0..1 та № 0.0..1 від 14 квітня 2024 року.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач у встановлені законом строки не вносила плату за отримані житлово-комунальні послуги, а тому заборгованість підлягає стягненню у судовому порядку за період з 01 грудня 2021 року по 23 лютого 2022 року, оскільки відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № 7107- від 20 квітня 2022 року ОСОБА_1 перемістився до м. Черкаси.

Також, суд дійшов висновку, що на дані правовідносини поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати суми боргу із врахуванням індексу інфляції та 3% річних, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання, у зв`язку з чим, враховуючи наведене вище та ту обставину, що відповідачі, у встановлені законом строки, не вносили плату за отримані житлово-комунальні послуги, позивач має право на стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних за період прострочки виконання зобов`язань.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, підтвердженими тими доказами, які були досліджені судом.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством.

Згідно з пунктом 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» до затвердження центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг співвласники багатоквартирного будинку або іншої будівлі, де налічуються два або більше споживачів, можуть визначити свій порядок розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг відповідно до положень статті 10 цього Закону, а також прийняти рішення про незастосування положень частини п`ятої статті 10 цього Закону при розрахунках за житлово-комунальні послуги у відповідному будинку, будівлі.

Зазначений висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 529/613/17-ц (провадження № 61-1716сво17).

Положеннями частини першої статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору та оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно зі статтею 19 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

У постановах від 26 вересня 2018 року (справа № 703/58/16-ц) та від 03 жовтня 2019 року (справа № 539/2966/15-ц) Верховний Суд зазначив, що оскільки житло відповідача знаходиться у багатоквартирному будинку, вона зобов`язана нести витрати з утримання та обслуговування будинку спільно з іншими власниками квартир цього будинку, отже, оплачувати послуги з централізованого опалення місць загального користування згідно з встановленими тарифами.

У постанові Верховного Суду від 07 лютого 2018 року (№ 703/4963/15-ц) висловлено правову позицію про те, що нарахування оплати за опалення місць загального користування здійснюється відповідно до вимог діючого законодавства та існуючих нормативних документів, відповідачі дану послугу фактично отримують, а тому повинні її оплачувати. Нарахування плати за послугу з централізованого опалення у місцях загального користування проводиться рівномірно на всіх мешканців - користувачів багатоквартирного будинку, незалежно від того, підключений цей мешканець до централізованого опалення чи має індивідуальну систему опалення, що відповідає вимогам Методики розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків, та визначення плати за їх опалення, затвердженої наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 31 жовтня 2006 № 359.

Таким чином, незважаючи на укладення чи не укладення споживачем договору на теплопостачання місць загального користування, за умови отримання ним відповідних послуг, він несе обов`язок щодо оплати отриманої теплової енергії.

За таких обстаивн колегією суддів відхиляються доводи апеляційної скарги щодо відсутності між сторонами договірних відносин.

Внутрішньобудинкові мережі централізованого опалення належать до інженерного (технічного) обладнання житлового будинку та є його невід`ємною частиною.

Згідно з пунктом 28 Правил споживачі, які відмовились від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, оплачують послуги з централізованого опалення МЗК будинку відповідно до методики, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства.

Наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 31 жовтня 2006 року № 359 затверджена Методика розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків та визначення плати за їх опалення, якою встановлений порядок визначення витрат теплової енергії на опалення місць загального користування у багатоквартирних житлових будинках для встановлення розміру плати за неї споживачами (пункт 1.2. Методики).

Згідно з пунктом 2.1.4 Методики загальна кількість теплової енергії на опалення місць загального користування складається з двох показників, які підсумовуються між собою, а саме: з кількості теплової енергії на опалення кожного окремого приміщення місць загального користування та утрат теплової енергії розподільчими трубопроводами опалення будинку, прокладеними у підвалі або на горищі. При ненаданні послуги з опалення місць загального користування залишається друга частина формули, згідно якої здійснюється нарахування за втрати теплової енергії розподільчими трубопроводами опалення будинку, прокладеними в підвалі або на горищі. Тобто, якщо один з показників дорівнює нулю, то нарахована платня складається з другого показника.

З 25 січня 2019 року почала діяти Методика розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затверджена наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2018 року № 315, якою встановлено порядок визначення та розподілу між споживачами обсягу спожитої у будівлі теплової енергії на опалення житлових та нежитлових приміщень.

Визначення обсягу теплової енергії, витраченої на опалення МЗК та допоміжних приміщень (QМЗК), здійснюється відповідно до розділу III цієї Методики. Розподіл цього обсягу здійснюється серед споживачів за категоріями приміщень згідно з додатком 1 до цієї Методики пропорційно до їх загальних/опалюваних площ/об`ємів.

Як передбачено шостим розділом «Посібника та доповнення до Норм та вказівок по нормуванню витрат палива та теплової енергії на опалення житлових та громадських споруд, а також на господарсько-побутові потреби в Україні» КТМ 204 Україна 244-94, затвердженим Наказом Держбуду України від 30 лютого 2001 року №82, втрати теплової енергії на ділянці мережі від межі розподілу до місця установки опалювальних приладів відноситься до втрат абонента (споживача). Тому співвласники квартир повинні брати участь у витратах на утримання будинку пропорційно займаній площі житла, а відключення від мереж централізованого опалення та гарячого водопостачання не є підставою для звільнення мешканців від такої участі.

Розрахунок заборгованості відповідача за спожиту теплову енергію за опалення місць загального користування підтверджується належними доказами, відповідачем обгрунтованість та правильність розрахунку його не спростовано.

Проте, абзацом 3 п.1 Постанови КМУ №206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» від 05.03.2022 передбачено, що до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, утвореної після 24 лютого 2022 з дати виникнення можливості бойових дій/початку бойових дій по дату припинення можливості бойових дій/ завершення бойових дій на територіях, включених до переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії, відповідно до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій, споживачів та/або членів їх сімей, які покинули своє місце проживання та надали виконавцю комунальних послуг, управителю багатоквартирного будинку, іншій уповноваженій співвласниками особі у паперовій або електронній формі довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи згідно з додатком 2 до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб».

Аналіз змісту вищевказаної норми закону дозволяє набути висновку, що заборона стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги виникає саме з моменту отримання споживачем статусу внутрішньо переміщеної особи, за умов належного повідомлення виконавця комунальних послуг про цей факт. При цьому, чіткого порядку такого повідомлення законодавцем не встановлено.

Відповідно до переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України 22 грудня 2022 року № 309 (із змінами відповідно до Наказу № 221 від 02 серпня 2024 року), м. Слов`янськ з 24 лютого 2022 року входить в перелік територій, на яких ведуться бойові дії.

З матеріалів справи вбачається, що довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи Василихи О.Б. № 7107- від 20 квітня 2022 року надавалася представнику позивача разом з документами в межах наказного провадження, тобто всі умови, передбачені абзацом 3 п.1 Постанови КМУ № 206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану», відповідачем фактично були виконані.

Таким чином, по судом першої інстанції правильно встановлено наявність обставин, що на теперішній час та до припинення чи скасування воєнного стану в Україні, забороняють стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за період з 24 лютого 2022 року по 01 травня 2024 року, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що станом на дату подання до суду апеляційної скарги до Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» не надходило жодних звернень споживачів по квартирі, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , щодо НЕ проведення стягнення за теплову енергію з наданням документів відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» від 05 березня 2022 року № 206 (зі змінами), колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки з матеріалів справи вбачається, що довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи Василихи О.Б. № 7107- від 20 квітня 2022 року надавалася представнику позивача разом з документами в межах наказного провадження, тобто всі умови, передбачені абзацом 3 п.1 Постанови КМУ №206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану», відповідачем фактично були виконані.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду, в оскаржуваній частині, ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» залишити без задоволення.

Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 07 листопада 2024 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 28 січня 2025 року.

Головуючий:

Судді: