ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 686/6315/24

Провадження № 22-ц/820/273/25

Хмельницький апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Костенка А.М. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Спірідонової Т.В.

секретар судового засідання Дубова М.В.

з участю представника позивача

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 686/6315/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана її представником адвокатом Гелетком Олексієм Володимировичем, на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 листопада 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання земельних ділянок об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності.

Заслухавши доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, суд

в с т а н о в и в:

У березні 2024 ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання земельних ділянок об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності, в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просила:

1) Визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_1 земельну ділянку площею 3,6520 га, кадастровий номер земельної ділянки :03:017:0500, що розташована на території Ружичанської сільської ради Хмельницького району Хмельницької області та земельну ділянку площею 3,1857 га, кадастровий номер земельної ділянки :03:017:0506, що розташована на території Ружичанської сільської ради Хмельницького району Хмельницької області;

2) визнати за нею право власності на частку земельної ділянки площею 3,6520 га, кадастровий номер земельної ділянки :03:017:0500, що розташована на території Ружичанської сільської ради Хмельницького району Хмельницької області та на частку земельної ділянки площею 3,1857 га, кадастровий номер земельної ділянки :03:017:0506, що розташована на території Ружичанської сільської ради Хмельницького району Хмельницької області припинивши право спільної сумісної власності подружжя на вказані земельні ділянки;

3) визнати за нею в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 право власності на 1/6 частку земельної ділянки площею 3,6520 га, кадастровий номер земельної ділянки :03:017:0500, що розташована на території Ружичанської сільської ради Хмельницького району Хмельницької області та на 1/6 частку земельної ділянки площею 3,1857 га, кадастровий номер земельної ділянки :03:017:0506, що розташована на території Ружичанської сільської ради Хмельницького району Хмельницької області.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 25 квітня 2001 року між позивачем та ОСОБА_4 було укладено шлюб,

30 липня 2001 року на підставі рішення Ружичанської сільської ради народних депутатів №9 від 29 травня 2001 року ОСОБА_4 були видані Державні акти на право приватної власності на земельні ділянки, які посвідчують право власності ОСОБА_4 на земельну ділянку з кадастровим номером :03:017:0500, площею 3,6520 га, що розташована на території Ружичанської сільської ради Хмельницького району Хмельницької області та на земельну ділянку з кадастровим номером :03:017:0506, площею 3,1857 га, що розташована на території Ружичанської сільської ради Хмельницького району Хмельницької області.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер.

За життя ОСОБА_4 заповіту не залишив, тому після його смерті відкрилась спадщина за законом, до складу якої входять зокрема і земельна ділянка з кадастровим номером :03:017:0500 та земельна ділянка з кадастровим номером :03:017:0506. Спадщину після ОСОБА_4 прийняли позивач, як дружина померлого, яка на час смерті останнього проживала разом з ним, та відповідачі, його сини ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , які подали заяви про прийняття спадщини.

З метою отримання свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, а саме часток земельної ділянки з кадастровим номером :03:017:0500 та земельної ділянки з кадастровим номером :03:017:0506 вона звернулася до приватного нотаріуса з відповідною заявою.

Листом №43 від 14.02.2024 року приватним нотаріусом Лаврентьєвою В.В. було відмовлено у вчиненні такої нотаріальної дії із посиланням на те, що спірні земельні ділянки у відповідності до положень ст. 57 СК України, є особистою приватною власністю спадкодавця ОСОБА_4 .

Зазначила, що станом на час набуття права власності ОСОБА_4 на спірні земельні ділянки (29 травня 2001 рік) сімейні відносини регулювалися положеннями Кодексу про шлюб та сім`ю, а не Сімейного Кодексу. При цьому за приписами ст. 22 КпШС, в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, було визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

За таких обставин вважала, що оскільки спірні земельні ділянки були набуті у власність ОСОБА_4 у період перебування їх у зареєстрованому шлюбі, вони є спільним майном подружжя, а отже її частка у цьому майні становить частину.

Решта частина цих земельних ділянок входить до складу спадщини після померлого ОСОБА_4 та повинна бути розподілена між спадкоємцями, як прийняли таку спадщину у рівних частка, тобто по 1/6 частині.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 листопада 2024 року позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 на 1/3 частки земельної ділянки загальною площею 3,652 га, кадастровий номер :03:017:0500, із цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Ружичанської сільської ради Хмельницького району та на 1/3 частки земельної ділянки загальною площею 3,1857 га, кадастровий номер :03:017:0506, із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Ружичанської сільської ради Хмельницького району.

В решті у задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_1 та її представник адвокат Гелетка О.В. подали апеляційну скаргу, вважають, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Так, апелянт вказує, що суд першої інстанції невірно застосував положення статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю виходячи з того, що одержання громадянином частки у земельному фонді в порядку безоплатної передачі її у власність, можливо прирівняти до дії, яка є одним із різновидів набуття у шлюбі подружжям майна. В доповнення, наслідком такої дії є матеріальне покращення добробуту сім`ї, що в свою чергу є підтвердженням того, що подружжя спільно нажили це майно. Додатково, апелянт вказує на те, що приймаючи рішення, суд першої інстанції не надав належної оцінки нормам, які зазначені в ст. 24 Кодексу про шлюб та сім`ю, в якій законодавець в свою чергу визначив перелік майна, яке є роздільним майном подружжя. Виходячи з цього, вказана стаття дає зрозуміти про те, що спірні земельні ділянки не перебувають у статусі майна, яке є майном одного із подружжя.

Тому з огляду на доводи викладені в апеляційній скарзі, ОСОБА_1 та її представник адвокат Гелетка О.В., просять скасувати рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12.11.2024 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Заслухавши учасників справи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Так судом встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 25 квітня 2001 року було укладено шлюб.

Рішенням Ружичанської сільської ради від 29 травня 2001 року ОСОБА_4 було передано у приватну власність земельну ділянку, площею 3,6520 га, що розташована на території Ружичанської сільської ради Хмельницького району Хмельницької області та земельну ділянку, площею 3,1857 га, що розташована на території Ружичанської сільської ради Хмельницького району Хмельницької області.

На підставі даного рішення ОСОБА_4 було видано Державні акти на право власності на землю на спірні земельні ділянки.

В послідуючому в Державний земельний кадастр було внесено дані про присвоєння даним земельним ділянкам кадастрових номерів, а саме:

-27 січня 2016 року земельній ділянці, площею 3,6520 га, що розташована на території Ружичанської сільської ради Хмельницького району Хмельницької області кадастровий номер :03:017:0500;

-12 грудня 2017 року земельній ділянці, площею 3,1857 га, що розташована на території Ружичанської сільської ради Хмельницького району Хмельницької області, кадастровий номер :03:017:0506,

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 помер.

Спадщину після його смерті прийняли спадкоємці за законом за законом ОСОБА_1 , як дружина померлого, яка на час смерті ОСОБА_4 проживала разом з ним, та його сини ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , які подали заяви про прийняття спадщини.

До складу спадщини увійшли зокрема, земельна ділянка з кадастровим номером :03:017:0500 та земельна ділянка з кадастровим номером :03:017:0506.

14 лютого 2024 року ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса про видачу їй Свідоцтва про право власності на частку у спільному майні, набутому подружжям за час перебування у шлюбі, а сам на частку земельної ділянки з кадастровим номером :03:017:0500 та на частку земельної ділянки з кадастровим номером :03:017:0506.

Листом приватного нотаріуса Лаврентьєвої В.В. від 14 лютого 2024 року у видачі вказаного свідоцтва відмовлено із посиланням на те, що вказані земельні ділянки відповідно до положень ст. 57 СК України є особистою приватної власністю ОСОБА_4 .

Відповідно до ст.ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

У відповідності до норм ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно статті 22 КпШС 1969 року (в редакції, чинній на момент приватизації спірних земельних ділянок) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

В той же час відповідно до п. 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року N 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до Державного акта на право колективної власності на землю.

Отже член колективного сільськогосподарського підприємства (далі - КСП), включений до списку, що додається до Державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта.

Як роз`яснено у пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства (далі - КСП), включений до списку, що додається до Державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай).

Також відповідно до пункту 1, 2 Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15 «Про приватизацію земельних ділянок» (в редакції, чинній на момент приватизації спірної земельної ділянки) сільським, селищним, міським Радам народних депутатів необхідно забезпечити передачу протягом 1993 року громадянам України у приватну власність земельних ділянок, наданих їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, у межах норм, установлених Земельним кодексом України. Забороняється передача у приватну власність земельних ділянок на територіях зон відчуження та безумовного (обов`язкового) відселення, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи. Установити, що передача громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок для цілей, вказаних у статті 1 цього Декрету, провадиться один раз, про що обов`язково робиться місцевими Радами народних депутатів відмітка у паспорті або документі, який його замінює.

У постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2710цс15 зроблено висновок, що «відповідно до положень статей 6, 17 ЗК України 1992 року, Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15 «Про приватизацію земельних ділянок», Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадян (затверджений наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року № 10) і статті 22 КпШС України, які були чинними на час приватизації ОСОБА_2 спірної земельної ділянки, земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства, садівництва, дачного і гаражного будівництва, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку у земельному фонді».

У постанові Верховного Суду України від 09 грудня 2015 року у справі № 6-814цс15 зроблено висновок, що «відповідно до положень статей 6, 17 ЗК України 1992 року, Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15 «Про приватизацію земельних ділянок», Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадян (затверджений наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року № 10) і статті 22 КпШС України, які були чинними на час приватизації ОСОБА_2 спірної земельної ділянки, земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства, садівництва, дачного і гаражного будівництва, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку у земельному фонді. Разом з тим, виходячи зі статті 30 ЗК України 1992 року, згідно з якою при переході права власності на будівлю і споруди разом з цими об`єктами переходить і право власності на земельну ділянку без зміни її цільового призначення, у разі будівництва подружжям на земельній ділянці будівель і споруд право власності на земельну ділянку відповідно виникає й в учасників спільної власності на ці будівлі та споруди. Аналогічне право в учасників спільної власності на будівлі і споруди виникає при приватизації земельних ділянок, на яких останні знаходяться».

З врахуванням викладеного слід дійти висновку, що отримані ОСОБА_4 у власність земельні ділянки з кадастровими номерами :03:017:0500 та :03:017:0506 на підставі рішення Ружичанської сільської ради від 29 травня 2001 року про передачу у приватну власність спадкодавця в порядку передачі земельних часток (паїв) як реалізація громадянином свого права на частку у земельному фонді є особистою власністю ОСОБА_4 та відповідно не може бути спільною сумісною власністю подружжя.

Така ж правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 07 квітня 2020 року в справі № 205/84/18.

З цих підстав доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції невірно застосовує положення статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю, одержання громадянином частки у земельному фонді в порядку безоплатної передачі її у власність, можливо прирівняти до дії, яка є одним із різновидів набуття у шлюбі подружжям майна, наслідком такої дії є матеріальне покращення добробуту сім`ї, що в свою чергу є підтвердженням того, що подружжя спільно нажили це майно слід відхилити.

Такі доводи апелянта суперечать наведеним вище нормам сімейного законодавства та правовим позиція Верховного Суду.

Посилання апелянта, що суд першої інстанції не надав належної оцінки нормам, які зазначені в ст. 24 Кодексу про шлюб та сім`ю, в якій законодавець в свою чергу визначив перелік майна, яке є роздільним майном подружжя є необґрунтованими.

На час набрання чинності Кодексу про шлюб та сім`ю не було передбачено чинним законодавством право особи на набуття у власність в порядку приватизації земельної ділянки чи реалізація права на земельну частку пай в колективній власності членів колгоспу, а відтак в ст. 24 Кодексу про шлюб та сім`ю не могло бути передбачено правовий режим такого виду земельної ділянки і при вирішення такої категорії цивільних спорів слід керуватись загальними нормами права .

Рішення постановлене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги та вимог позивача не вбачається.

Керуючись ст. ст.374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником адвокатом Гелетко Олексієм Володимировичем залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 07 лютого 2025 року.

Судді А.М. Костенко

Р.С. Гринчук

Т.В. Спірідонова