ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/297/25 Справа № 204/1327/23 Суддя у 1-й інстанції - Чудопалова С. В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Петешенкової М.Ю., Красвітної Т.П.,

за участю секретаря судового засідання Драгомерецької А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 28 березня 2024 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна із незаконного володіння,

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, пред`явленим до ОСОБА_2 , на предмет витребування від відповідача 4/9 часток у квартирі АДРЕСА_1 , з незаконного її володіння, обґрунтовуючи це тим, що між ним та відповідачкою ОСОБА_2 17 квітня 2019 року був укладений договір дарування 4/9 часток спірної квартири, який був посвідчений 17 квітня 2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 жовтня 2021 року у справі № 204/6686/20 даний договір визнано недійсним. Позивач вважає, що має право вимоги про витребування майна з незаконного володіння відповідача, за якою це майно зареєстровано на праві власності відповідно до вимог ст.387 ЦК України.

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 28 березня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна із незаконного володіння відмовлено (а.с.105,106).

Рішення суду мотивовано тим тим, що спірне майно вибуло від позивача з його волі, за договором дарування, який він власноруч підписав, а відповідач заволоділа майном на законних підставах, тому підстави для застосування вимог ст. 387 ЦК України відсутні.

Не погодившись з рішення суду першої інстанції, у червні 2024 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невірне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі (а.с. 110-115).

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції неправильно застосовано норму ст. 387 ЦК України, не врахувавши, що відповідач набула право власності на спірну частку у квартирі незаконного, тобто, без відповідної правової підстави та заволоділа цим майном, власником якого в цілому він був до моменту укладання договору дарування, який в подальшому судовим рішенням скасований. Саме такий механізм відновлення порушеного права позивача, що визначений у ст. 387 ЦК України, є вірним, та саме віндикаційний позов захищає права власності в цілому, що судом першої інстанції не враховано.

Відповідач своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористалась та відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не подавала, але, в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 жовтня 2021 року у справі № 204/6686/20 договір дарування 4/9 часток квартири від 17 квітня 2019 року визнано недійсним.

Постановою Верховного Суду від 08 травня 2023 року залишено в силі рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 жовтня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 вересня 2022 року по справі №204/6686/20 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору дарування 17 квітня 2019 року недійсним.

Судом першої інстанції за цих обставин встановлено, що станом на даний час існує рішення суду, яке набрало законної сили, відповідно до якого визнано недійсним договір дарування 4/9 часток квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шрамко В.В.

Відповідно до п. 7.6. глави 1 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України: у разі одержання рішення суду про визнання нотаріально посвідченого договору недійсним або про розірвання такого договору нотаріус проставляє про це відмітку на примірнику договору, який зберігається в матеріалах нотаріальної справи, долучивши до нього копію рішення суду, а також проставляє відмітку в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій і, при можливості, на всіх інших примірниках договору. Тобто, нормами законодавства врегульовано виконання наслідків недійсності правочинів.

Згідно долученої до матеріалів справи копії актуальної інформації про нерухомість, судом першої інстанції встановлено, що за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на 4/9 частки квартири АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування, посвідченого 17 квітня 2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шрамко В.В. (а.с.8).

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України , право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно із ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно. Тому державна реєстрація не є способом набуття права власності, а лише являється засобом підтвердження фактів набуття речових прав на нерухоме майно. У випадку порушення права власності, власник має право, на підставі ст. 387 ЦК України, витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Положеннями ст. 388 ЦК України встановлено право власника на витребування майна від добросовісного набувача. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно), що узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду викладеними в постанові від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19.

Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його в особи, яка не мала права відчужувати це майно.

Як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи, майно вибуло від позивача з його волі, за договором дарування, який він власноруч підписав, а відповідач заволоділа майном на законних підставах, а тому відсутні підстави для застосування вимог ст. 387 ЦК України.

З такими висновками суду першої інстанції повністю погоджується і колегія суддів, зазначаючи при цьому, що судовими рішеннями встановлено перехід такого права власності від позивача на користь відповідача з метою уникнення ОСОБА_1 виконання рішення суду про стягнення з нього грошових коштів та звернення стягнення на належне йому майно, а тому воля сторін при укладанні договору дарування від 17 квітня 2019 року не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином. ОСОБА_1 досі зареєстрований та фактично проживає у спірній квартирі.

Колегія суддів наголошує, що за усталеною судовою практикою правочини з нерухомістю можуть бути визнані недійсними з загальних підстав, визначених ч. 1 ст. 215 ЦК. Найбільше складнощів у судовій практиці виникає при вирішенні судами питання про наслідки недійсності таких правочинів, а саме коли права позивача підлягають захисту на підставі норм про реституцію (ст. 216 ЦК), про віндикацію (ст. 388 ЦК) чи безпідставне збагачення (ст. 1212 ЦК).

Якщо віндикація це спосіб повернення індивідуально визначеного майна з чужого незаконного володіння за умови відсутності між сторонами договірних відносин щодо спірного майна, то реституція це спосіб повернення сторін недійсного правочину у становище, яке існувало до його вчинення. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину, а вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння тільки особі, з якою відсутні договірні відносини щодо спірної речі. Таким чином, існує досить багато умов для застосування віндикації, тоді як для застосування реституції потрібна тільки одна недійсний правочин, який хоча б частково було виконано сторонами.

Зазначеним поняття віндикації, за висновками Верховного Суду, спростовуються доводи скаржника щодо застосування ст. 387,388 ЦК України до спірних правовідносин, оскільки, по-перше, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були договірні відносини з укладання договору дарування частки спірного майна; по-друге, як встановлено судовими рішеннями, відсутності волевиявлення позивача в укладанні договору дарування, який, згодом, скасований судовими рішеннями, не встановлено.

Такі обставини виключають застосування ст. 387,388 ЦК України, як це вірно встановлено судом першої інстанції, з чим повністю погоджується і колегія суддів.

Також колегія суддів відзначає, що доводи апеляційної скарги неможливо прийняти до уваги, оскільки недійсність правочину, на виконання якого передано у власність майно, саме по собі не свідчить про його вибуття із володіння особи, яка передала це майно, враховуючи і те, що встановлено відсутність передачі права власності позивачем частки квартири відповідачеві поза його волею.

Суд першої інстанції чітко та правомірно визначив як характер спірних правовідносин, так і обставини у справі, з урахуванням норм матеріального права, які такі правовідносини регулюють, з чим повністю погоджується і колегія суддів.

Доводи скаржника не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга, в силу ст. 375 ЦПК України, підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду має бути залишено без змін.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 28 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: М.Ю. Петешенкова

Т.П. Красвітна