КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2025 року м. Київ

Унікальний номер справи № 757/44093/24-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/824/3418/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Дячук І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 02 жовтня 2024 року, постановлену під головуванням судді Литвинової І.В., у справі за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви з вимогами до ОСОБА_2 , треті особи: Організація орендарів орендної фірми «Екста», ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою до подання позову, в якій просила накласти арештна нежитлову будівлю, загальною площею 3 334, 6 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , та заборонити вчинення будь-яких реєстраційних дій у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень відносно вказаної нежитлової будівлі (а.с. 1-18).

Заяву обґрунтовувала тим, що вонає спадкоємцем та правонаступником ОСОБА_4 , який за життя був учасником Організації орендарів орендної фірми «Екста» і співвласником у спільній сумісній власності викупленої у держави нежитлової будівлі, загальною площею 3 334,6 кв.м, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , і готує подання позовної заяви про витребування зазначеного об`єкта нерухомості із чужого незаконного володіння ОСОБА_5 , на підставі статті 387 ЦК України.

Вказувала, що існує загроза того, що до закінчення розгляду справи по суті нежитлова будівля по АДРЕСА_1 може бути відчуженою на користь третіх осіб, що у разі задоволення позову унеможливить ефективний захист прав та інтересів позивача та всіх співвласників на праві спільної сумісної власності вказаної нежитлової будівлі (а.с. 1-18).

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 02 жовтня 2024 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви з вимогами до ОСОБА_2 , треті особи: Організація орендарів орендної фірми «Екста», ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння(а.с. 52-53).

Не погодившись з ухвалою районного суду, 17 жовтня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Алієв В.В. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій останній просив скасувати оскаржувану ухвалу та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заяву про забезпечення позову (а.с. 55-71).

В апеляційній скарзі зазначив, що суд першої інстанції в своїй ухвалі послався на постанову Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19), навів текст з цієї постанови, який містить правильні і справедливі твердження. Проте, при постановленні оскаржуваної ухвали вказані висновки Великої Палати Верховного Суду не застосував, а навпаки прийняв рішення всупереч таким висновкам.

Вказував, що головний аргумент ухвали: «Обґрунтовуючи необхідність вжиття заходів забезпечення позову, стороною позивача вказано про намір подання позову до особи - ОСОБА_3 , яка може отримати статус у майбутньому позові третьої особи з вимогами про витребування об`єкту нерухомого майна.» Тобто, замість того щоб убезпечити правосуддя від неправомірних дій, суд навів невдалий аргумент.

В свою чергу, у заяві про забезпечення було вказано, що 31.08.2022 ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , в цілях подальшого незаконного володіння чужим майном та вчинення дій, спрямованих на приховування, маскування джерела його походження, що являє собою легалізацією (відмивання) майна одержаного злочинним шляхом, вчинене організованою групою в особливо великому розмірі, завершили складну схему такої легалізації: ОСОБА_3 , маючи 1 мільйон гривень та нежитлову будівлю за адресою: АДРЕСА_1 , вирішує позичити своєму сину ОСОБА_2 цей мільйон гривень, і в той же час забезпечити повернення позики, укласти із сином договір іпотеки, а для того, щоб син ОСОБА_2 мав майно для внесення в іпотеку, мама ОСОБА_3 дарує своєму сину ОСОБА_2 свою будівлю за адресою: АДРЕСА_1 , як майбутній предмет іпотеки, і далі син ОСОБА_2 , отримавши в подарунок від мами ОСОБА_3 будівлю за адресою: АДРЕСА_1 , отримує від мами за адресою: АДРЕСА_1 , позику в розмірі 1000000 (один мільйон) гривень, і, відповідно віддає в іпотеку мамі ОСОБА_3 подарований нею будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Вищевикладені факти свідчать про те, що ОСОБА_2 та особи, які забезпечують подальше незаконне володіння сім`єю Світовенків нежитловою будівлею по АДРЕСА_1 , можуть знову в цілях подальшого незаконного володіння чужим майном та вчинення дій, спрямованих на приховування, маскування джерела його походження, що являє собою легалізацією (відмивання) майна одержаного злочинним шляхом, вчинене організованою групою в особливо великому розмірі (ч. 3 статті 209 КК України), вчинити протиправні дії та укласти, зокрема інші нові договори/угоди, які порушують публічний порядок та конституційні права учасників ОООФ «Екста» (та/або їх правонаступників) як співвласників на праві спільної сумісної власності нежитлової будівлі по АДРЕСА_1 , що може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду та/ або поновлення прав та інтересів позивача ОСОБА_1 , за захистом яких позивач має намір звернутися до суду, а також порушених прав та інтересів інших учасників ОООФ «Екста» та або їх правонаступників (а.с. 55-71).

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Алієв В.В. підтримав скаргу і просив її задовольнити.

Інші особи, які беруть участь у справі до суду не прибули, про час та місце розгляду справи були сповіщені повідомленнями на зазначені ними адреси. Заявник ОСОБА_1 була сповіщена повідомленням її представника - адвоката Алієва В.В. Факт належного сповіщення ОСОБА_1 підтвердив в суді її представник - адвокат Алієв В.В. про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання. ОСОБА_3 була сповіщена врученням повідомлення особисто 02 січня 2025 року про що є відмітка працівників пошти про вручення адресату поштового відправлення суду. Повідомлення ОСОБА_2 та Організації орендарів орендної фірми «Екста» повернулись із відмітками працівників пошти про відсутність адресатів за зазначеними ними адресами, заяви про зміну адреси місця проживання (перебування) від вказаних осіб до суду не надходили (а.с. 100-108).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. При цьому, участь сторін та їх представників в судовому засіданні суду апеляційної інстанції не є обов`язковою (частина 2 ст. 372 ЦПК України).

Відповідно до частини 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що на зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись із подіями процесу (див. серед іншого «Гуржій проти України», заява № 326/3, 01 квітня 2008 року, «Олександр Шевченко проти України», № 8771/02, § 27, 26 квітня 2007 року). Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначено, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04).

Зважаючи на вищезазначене та положення п. 2 ч. 8 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України, суд визнав повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає розглядові справи.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Отже, забезпечення позову - це вжиття судом, в провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують за його позовом про присудження реальне виконання позитивно прийнятого рішення. Такий інститут цивільно-процесуального законодавства передбачений з метою попередження несумлінних дій відповідача, який може, наприклад, сховати або продати майно, тобто з метою усунення утруднення або неможливості виконання рішення.

Відповідно до частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову, перелік яких визначений у статті 150 цього Кодексу, а також інші заходи, необхідні для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 частини першої статті 150 ЦПК України.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати або знецінити, якщо такі дії відповідача можуть призвести у майбутньому до того, що виконання рішення суду про присудження може бути утрудненим або взагалі неможливим.

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 3 ст. 150 ЦПК України).

Не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті (ч. 10 ст. 150 ЦПК України).

За роз`ясненнями, що містяться в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Колегія суддів перевірила доводи заяви про забезпечення позову, доводи апеляційної скарги та дійшла наступного висновку.

Зі змісту поданої заяви про забезпечення позову до подачі позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 зазначила предметом спору нежитлову будівлю, загальною площею 3 334, 6 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 392146667, сформованої 23 серпня 2024 року о 10:20:41, власником нежитлової будівлі, загальною площею 3 334, 6 кв.м, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування, посвідченого і зареєстрованого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорногуз О.В. за № 2426 від 31 серпня 2022 року є ОСОБА_2 (а.с. 35).

Обґрунтовуючи необхідність застосування заходів забезпечення позову, заявник зазначала, що існує реальна загроза невиконання можливого рішення суду, оскільки нежитлова будівля, загальною площею 3 334, 6 кв.м, розташована за адресою: АДРЕСА_1 може бути відчужена на користь третіх осіб.

Проте, заявником, як спадкоємцем ОСОБА_4 який за твердженням апелянта із 21 вересня 1993 року був одним із 75 осіб-учасників ОООФ «Екста», до суду не надано будь-яких належних та переконливих доказів на підтвердження того, що невжиття таких заходів забезпечення позову як накладення арешту та заборона вчинення реєстраційних дій на нежитлову будівлю, загальною площею 3 334, 6 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду про задоволення позову.

При цьому, суд апеляційної інстанції зважив на те, що заява про забезпечення позову надійшла до районного суду 26 вересня 2024 року, а до суду станом на 30 січня 2025 року не надано будь-яких об`єктивних доказів сформування і подання ОСОБА_1 позовної заяви із відповідними вимогами, про намір подати яку зазначено в заяві про забезпечення позову.

Факт неподання позову і на час розгляду справи апеляційним судом підтвердив представник ОСОБА_1 - адвокат Алієв В.В. про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання (а.с. 111).

Саме лише посилання в заяві про забезпечення позову на потенційну можливість ускладнення виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Заява про забезпечення позову накладенням арешту та заборони вчинення будь-яких реєстраційних дій у сфері державної реєстрації речових прав та їх обтяжень відносно нежитлової будівлі, не містить посилань на обставини, що підтверджують неможливість чи ускладнення виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Відтак, відсутні підстави для висновку про наявність достатньо обґрунтованого припущення, що невжиття заходів забезпечення позову може у майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду про задоволення позову.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову у цій справі, а тому ухвала є законною та не підлягає скасуванню.

При цьому, таке судове рішення не позбавляє позивача доводити можливість забезпечення позову іншими видами забезпечення можливого виконання рішення суду.

Згідно вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Інші доводи цих висновків не спростовують, не містять підстав для скасування оскаржуваної ухвали, тому колегія суддів їх відхилила.

Відповідно до положень ст. 353, 389 ЦПК України, ухвала суду про відмову в забезпеченні позову процесуальним законом не віднесена до переліку ухвал, які підлягають касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 02 жовтня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття і оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає.

Дата складання повного судового рішення - 30 січня 2025 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова