Номер провадження 2/754/1392/25
РІШЕННЯ

Іменем України

06 лютого 2025 року м.Київ

Деснянський районний суд міста Києва

під головуванням судді Бабко В. В.

за участю секретаря судового засідання Краснощоки О. В.

за участю:

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: П`ятнадцята Київська державна нотаріальна контора Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання частки померлого у праві спільної сумісної власності та визнання права власності на спадкове майно,

УСТАНОВИВ:

Позивачка звернулась до суду з позовом про визнання частки померлого у праві спільної сумісної власності та визнання права власності на спадкове майно.

Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 . ОСОБА_1 є дружиною померлого. Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина на нерухоме майно, зокрема на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 . Однак 15.01.2020 державним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Колодій Г. М. було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки в Договорі купівлі-продажу нерухомості не вказано які частки власності належать кожній особі, що унеможливлює визначення складу спадкового майна, тобто неможливо визначити частку, яка спадкується. У зв`язку з викладеним позивачка просить суд визнати, що частки в праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_4 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 є рівними та становлять по 1/4 частині кожному.

14.11.2024 ухвалою Деснянського районного суду міста Києва, відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження з викликом сторін.

05.12.2024 ухвалою Деснянського районного суду міста Києва, витребувано у П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори належним чином завірену копію спадкової справи, заведену після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

25.12.2024 до суду від П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори надійшла копія спадкової справи № 928/2019.

Позивачка ОСОБА_1 в судове засідання призначене на 27.01.2025 не з'явилася, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи за її відсутності. Позовні вимоги підтримує та просить задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судове засідання призначене на 27.01.2025 не з'явились. До суду надійшли заява, відповідно до яких просять суд розглядати справу за їх відсутності, позовні вимоги визнають та просять задовольнити.

Представник П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори в судові засідання не з`явився. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Ураховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення у відсутності учасників справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Стаття 263 ЦПК України, регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно із статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши всі необхідні, зібрані по справі докази для ухвалення обґрунтованого рішення, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд установив такі факти та відповідні їм правовідносини.

29.12.1984 між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 був зареєстрований шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про укладання шлюбу серії НОМЕР_1 .

Від шлюбу зазначені вище особи мають спільних дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвами про народження.

25.04.1994 ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , які діяли від свого імені та від імені своїх неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , придбали квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується Договором купівлі-продажу нерухомості, посвідчений Київською універсальною біржею.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерті, Серії НОМЕР_2 .

26.07.2019 держаним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори була заведена спадкова справа за № 81/2021 на підставі звернення спадкоємців.

26.07.2019 ОСОБА_1 звернулася до П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті чоловіка ОСОБА_4 .

02.10.2019 ОСОБА_3 та ОСОБА_2 звернулись до П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори із заявами про відмову від прийняття спадщини за законом, яка залишилась після смерті батька ОСОБА_4 , на користь своєї матері ОСОБА_1

15.01.2020 державним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Колодій Г. М. було постановлено постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки у правовстановлюючому документі на квартиру, Договорі купівлі-продажу нерухомості, посвідченого Київською універсальною біржею 25.04.1997, не вказано в яких частках було набуте майно. Тобто не можливо визначити частку яка спадкується.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Стаття 1217 ЦК України, регламентує, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно із ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Відповідно до ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно із ч.1 ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Відповідно до ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва на спадщину на нерухоме майно.

Стаття 1298 ЦК України передбачає, що Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини.

Згідно із ч. 8 ст. 67 Закону України «Про нотаріат» Свідоцтво про право на спадщину на нерухоме майно, що підлягає реєстрації (крім земельної ділянки), може бути видане уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування спадкоємцям першої та другої черги за законом (як у випадку спадкування ними за законом, так і у випадку спадкування ними за заповітом) і за правом представлення на підставі правовстановлюючих документів та довідки зазначеного органу місцевого самоврядування з викладенням характеристики будівлі, на яку видається свідоцтво.

Відповідно до п. 4.15 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.

Згідно із п. 4.14 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво.

Отже Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Стаття 357 ЦК України, передбачає, що частки в праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом, якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна.

Згідно із статей 355, 356, 368 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Статтею 370 ЦК України встановлено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Однак у разі смерті одного з учасників права спільної сумісної власності, передусім необхідно визначити частку померлого у спільному майні, яка і буде об`єктом спадкування. Проте не всі співвласники мають право у безспірному нотаріальному порядку оформити свідоцтво про право на частку. Таким правом з усіх можливих учасників спільної сумісної власності згідно Закону України «Про нотаріат», Наказом Мінюсту «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» від 22.02.2012 № 296/5, наділений лише другий з подружжя. Для цього нотаріус за місцем відкриття спадщини за заявою другого з подружжя, який пережив, видає свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя за правилами ст. 71 Закону України «Про нотаріат». Разом з тим, видачу нотаріусом свідоцтва про частку в спільному майні за заявою інших учасників спільної сумісної власності законодавство не передбачає, відтак слід припустити, що для успадкування частки у спільній сумісній власності після смерті іншого учасника спільної сумісної власності, крім подружжя, справа про визначення належної йому частки вирішуватиметься в суді.

Згідно до роз`яснень, що містяться у Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав (пункт 17), розглядаючи позови, пов`язані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що відповідно до ст. 368 ЦК спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Так, спільною сумісною власністю, зокрема, є: квартира (будинок), житлові приміщення у гуртожитках, передані при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно в них мешкають, у їх спільну сумісну власність (стаття 8 Закону України від 19 червня 1992 року № 2482-XII «Про приватизацію державного житлового фонду»).

Ураховуючи викладене вище, беручи до уваги, що будь-якої домовленості між співвласниками квартири АДРЕСА_1 , щодо розміру їх часток не було, а один із співвласників спірної квартири помер, враховуючи презумпцію рівності часток, суд вважає, що частка кожного співвласника у спільній сумісній власності на спірну квартиру є рівною і становить по 1/4 частки.

Однак Верховний Суд в своїх постановах неодноразово зазначав, що визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно саме за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що свідчить, у тому числі, про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень статті 16 ЦК України (постанови від 27 травня 2020 року у справі № 361/7518/16-ц (провадження № 61-43734св18), від 16 вересня 2020 року у справі № 464/1663/18 (провадження № 61-9410св19), від 16 червня 2021 року у справі № 570/997/19 (провадження № 61-16257св20) та ін., що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах.

Таким чином аналізуючи викладене вище, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги в частині визначення рівними розмір часток у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 , та перебуває у власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , тобто по 1/4 частці у кожного.

Щодо вимоги визнання права власності на спадкове майно, суд дійшов до такого.

Згідно із ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до приписів статей 316, 328 ЦК України: правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб; право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Суд установив, що позивачка є єдиним спадкоємцем першої черги за законом після смерті свого чоловіка ОСОБА_4 . Діти померлого відмовились від прийняття спадщини на користь своєї матері ОСОБА_1 .

Спадкування за законом здійснюється почергово. За відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття всіма спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують спадкоємці відповідної черги.

Статтею 392 Цивільного кодексу України регламентовано, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання, у разі якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., ратифікованою законом від 17.07.97 №475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.), передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

На підставі вищевикладеного та враховуючи всі досліджені судом докази з огляду на їх належність, допустимість і достатність, зважаючи на те, що у інший спосіб позивач позбавлений права оформити свої спадкові права як спадкоємця першої черги на спадщину після смерті чоловіка ОСОБА_4 , до складу якої входить 1/4 частина квартири АДРЕСА_1 , суд вважає, що позовні вимоги про визнання права власності на спадкове майно підлягають задоволенню.

Аналізуючи викладене вище та враховуючи взаємну згоду сторін, прийняття судом визнання сторонами позову, оскільки це не суперечить ст. 206 ЦПК України, зважаючи на те, що позивачка на час відкриття спадщини фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, але у встановлений законом строк свідоцтво про право власності в порядку спадкування не отримала. Крім того судом визначені частки у спільній сумісній власності на спірну квартиру які є рівними і становить по 1/4 частці кожному, суд вважає, що позовні вимоги позову підлягають задоволенню.

Відповідно до ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, ухвалюючи рішення суд вирішує питання про розподіл судових витрат між сторонами.

Згідно із ч. 6 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

У відповідності до ч. 1 ст.142 Цивільного процесуального кодексу України - у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору, суд присуджує стягнути з відповідачів на користь держави 50 відсотків судового збору в розмірі 3051,52грн, а саме з кожного по 1525,76грн. Інша частина витрат по сплаті судового збору компенсується за рахунок держави.

Керуючись Конституцією України, Законом України «Про нотаріат», статтями 355, 356, 368, 370, 1216-1222, 1261, 1296, 1297, 1298 ЦК України, статтями 5, 12, 13, 76-81, 133, 141, 263-268 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: П`ятнадцята Київська державна нотаріальна контора Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання частки померлого у праві спільної сумісної власності та визнання права власності на спадкове майно- задовольнити.

Визначити, що розмір часток у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 , у її співвласників: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 є рівними, тобто по 1/4 частці у кожного.

Визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь держави витрати по сплаті судового збору в розмірі 3051,52грн, а саме з кожного по 1525,76грн.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідачі: ОСОБА_2 ,ІНФОРМАЦІЯ_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 ;

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний код НОМЕР_5 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 .

Третя особа: П`ятнадцята Київська державна нотаріальна контора Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції, місцезнаходження: м. Київ, вулиця Закревського, буд. 47,

Повний текст рішення складено та підписано 06.02.2025, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України.

Суддя В. В. Бабко