Номер провадження: 22-ц/813/915/25
Головуючий у першій інстанції Абухіна Р.Д.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.01.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,

з участю секретаря Волкової Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2023 року, постановленого під головуванням судді Абухіна Р.Д., повний текст рішення складений 21 грудня 2023 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання квартири та земельної ділянки спільною сумісною власністю та визнання права власності на майно, -

в с т а н о в и в:

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання квартири та земельної ділянки спільною сумісною власністю та визнання права власності на майно, в якому просила:

- встановити факт проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з січня 2005 року по 23 вересня 2010 року;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири, загальною площею 79,1, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , як об`єкта спільної сумісної власності подружжя;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки, розміром 0,0828 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , як об`єкта спільної сумісної власності подружжя.

В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що починаючи з січня 2005 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 почали спільно проживати, як одна сім`я, винаймаючи (орендуючи) квартиру за адресою: АДРЕСА_3 . Саме з цього періоду між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, а саме: вели спільне господарство, мали спільний побут та спільний бюджет, спільне харчування, купували майно для спільного користування в інтересах сім`ї, спільно приймали участь витратах, у т.ч. на утримання житла, надавали взаємну допомогу один одному, мали друзів з якими дружили сім`ями, святкували разом дні народження та інші свята, мали спільний відпочинок. Тобто ОСОБА_1 та ОСОБА_4 фактично виконували усі права та обов`язки подружжя.

За час спільного проживання однією сім`єю, не перебуваючи у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 за спільні грошові кошти придбали квартиру в інтересах своєї сім`ї для спільного проживання у ній.

Про спільне проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_4 свідчить також народження спільної дитини, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у свідоцтві про народження якої ОСОБА_4 записаний як батько.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2023 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено з підстав пропуску строку позовної давності.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на невідповідність рішення суду дійсним обставинам справи, неповне з`ясування судом усіх обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що висновки суду першої інстанції про пропуск строку звернення до суду є помилковими, оскільки позовна заява була подана 08.11.2022 року, під час дії карантину, а тому строк звернення до суду з позовом був не пропущений.

У відзиві на апеляційну скаргу, адвокат Колесніков І.Л., представник ОСОБА_3 просить відмовити у задоволені апеляційної скарги, рішення залишити без змін, посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, за ненаданням до суду доказів пропуску строку, а також підстав, які б перешкоджали звернутися до суду у встановлений строк.

В судове засідання, призначене на 21 січня 2025 року представник органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації ОМР не з`явився, сповіщався належним чином (а.с. 203-204 т. 2).

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, явка яких не визнавалась судом обов`язковою.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність третьої особи, яка своєчасно і належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення адвоката Никислої О.І., яка представляє інтереси ОСОБА_1 (а.с. 115 т. 2), пояснення ОСОБА_1 , пояснення адвоката Колеснікова І.Л., якій представляє інтереси ОСОБА_2 (а.с. 174-175 т. 1) та ОСОБА_3 (а.с. 70-71 т. 2), перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду зміні, за наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Статтею 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду зазначеним вимогам відповідає не в повній мірі, за наступних підстав.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ІНФОРМАЦІЯ_3 у ОСОБА_4 та ОСОБА_1 народилась донька ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Малиновського районного управління юстиції м. Одеси (а.с. 25 т. 1).

ОСОБА_4 з ОСОБА_7 уклали шлюб 24.09.2010 року, що підтверджується свідоцтвом про укладання шлюбу серії НОМЕР_2 , виданим Другим Приморським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 471 (а.с. 24 т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_4 , під час перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_4 у шлюбі народився син ОСОБА_8 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції м. Одеси (а.с. 26 т. 1).

З матеріалів справи вбачається, що 22.04.2005 року ОСОБА_4 з АППБ «Аваль» уклав договір кредиту на загальну суму 26000 доларів США з терміном повернення до 22.04.2010 року (а.с. 35-38 т.1).

Згідно з п. 2.1. кредитного договору кошти призначені для придбання квартири, будівельна адреса: АДРЕСА_4 (а.с. 35 т. 1).

В забезпечення даного кредитного договору між АППБ «Аваль» та ОСОБА_1 22.04.2005 року укладено договір поруки (а.с. 40-41 т. 1).

23.05.2007 року між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір №0, за умовами якого ОСОБА_4 отримав кредит у розмірі 56 000 доларів США, що еквівалентно 282 800 грн., з терміном повернення до 23.05.2014 року (а.с. 28-30 т. 1).

По зазначеному кредитному договору, ОСОБА_1 є поручителем, що підтверджується договором поруки від 23.05.2007 року (а.с. 32 т. 1).

23.05.2007 року між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір №0, за умовами якого ОСОБА_4 отримав кредит у розмірі 64 000 доларів США, що еквівалентно 323 200 грн., з терміном повернення до 23.05.2022 року (а.с. 58-61 т. 1).

По зазначеному кредитному договору, ОСОБА_1 виступає поручителем, що підтверджується договором поруки від 23.05.2007 року (а.с. 65- 66 т. 2).

10.04.2008 року між АКБ «Порто-Франко» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір на суму 7764,84 доларів США, за порукою ОСОБА_1 строком по 24.10.2008 року (а.с. 49-51 т. 1).

ОСОБА_4 14.12.2007 року отримав свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_5 , виданим виконавчим комітетом ОМР на підставі договору дольової участі у будівництві житла від 14.04.2005 року, та акту прийому-передачі квартири (а.с. 92-94 т. 1).

Згідно з довідки, виданої СКФ ТОВ з іноземними інвестиціями «Будинтех», ОСОБА_4 за договором №06/04-05 від 14.04.2005 року за квартиру по АДРЕСА_4 сплатив 131 300 грн., що еквівалентно 26 000 доларів США (а.с. 94 т. 1).

23.05.2007 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_4 придбав земельну ділянку площею 0,0828 га АДРЕСА_2 вартістю 323 200 грн. (а.с. 88-91 т. 1).

Відповідно до свідоцтва про право власності від 10.06.2014 року, ОСОБА_4 є власником житлового будинку АДРЕСА_2 (а.с. 85-87 т. 1).

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 , виданим Миколаївським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції у Миколаївській області (а.с. 71 т. 1).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 за строком позовної давності, суд першої інстанції зробив висновок про те, що надані докази підтверджують те, що позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_4 вели спільне господарство, здійснювали спільні покупки, були пов`язані спільним побутом, адже ними вчинялись спільні дії для облаштування квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , також суд першої інстанції зробив висновки, що надані фотографії у сукупності з іншими доказами по справі доводять позицію позивача стосовно спільного проживання однією сім`єю між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 . Про спільне проживання позивачки з ОСОБА_4 свідчить також народження спільної дитини, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у свідоцтві про народження якої ОСОБА_4 записаний як батько.

Суд першої інстанції вважав, що позивачем доведений факт проживання з відповідачем ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з січня 2005 року по вересень 2010 року, а тому оскільки спірне майно було придбано ОСОБА_4 у 2005 і 2007 році, а позивач довів, що ця нерухомість була придбана в результаті її та ОСОБА_4 спільної праці та за спільні грошові кошти, тому спірне майно є об`єктом спільної сумісної власності.

Однак, колегія суддів з такими висновками суду не погоджується, за наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до ст. 74 ст. 1 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Відповідно до роз`яснень, вказаних в п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при застосуванні ст.74 СК що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 18 СК України кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу. Суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є: встановлення правовідношення.

Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Положеннями ст. 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

За змістом статей 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях.

Встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв`язку з цим, суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід встановити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у незареєстрованих шлюбних відносинах без установлення обставин ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Тільки в разі встановлення цих обставин положення частини першої статті 17 Закону України «Про власність» будуть правильно застосовуватися.

Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Так судом встановлено, що 22.04.2005 року ОСОБА_4 з АППБ «Аваль» уклав договір кредиту на загальну суму 26000 доларів США з терміном повернення до 22.04.2010 року для придбання квартири, будівельна адреса: АДРЕСА_4 (а.с. 35-38, 92-94 т. 1).

Також матеріали справи містять докази про те, що в забезпечення даного кредитного договору між АППБ «Аваль» та ОСОБА_1 22.04.2005 року укладено договір поруки (а.с. 40-41 т. 1).

Однак, будь-яких доказів про те, що ОСОБА_1 приймала учать у погашені кредитних зобов`язань за зазначеним договором матеріали справи не містять.

Згідно з інформацією отриманої від ДПС України, сума задекларованого доходу ОСОБА_9 складає: за 2005 рік 5281,98 грн., за 2006 рік 5601,73 грн., за 2007 рік 29000 грн., за 2008 рік 42053,33 грн., за 2009 рік 45187 грн. (а.с. 163-164 т. 2).

Колегія суддів зазначає, що при розгляді справи поза увагою суду першої інстанції залишилась та обставина, що спірна квартира ОСОБА_4 придбана за 131 300 грн., які отримані за договором кредиту у 2005 році, земельна ділянка площею 0,0828 га АДРЕСА_2 придбана за ціною 323 200 грн., також за кредитні кошти, до укладання шлюбу з ОСОБА_1 , яка відповідно до інформації з ДПС не мала достатніх доходів здійснювати придбання майна разом з ОСОБА_4 , що підтверджується її доходами, сукупна вартість яких з 2005 рік по 2009 рік складає 127 124, 04 грн.

Також колегія суддів вважає, що сплата суми в розмірі 14520,30 грн., яка проведена поручителем ОСОБА_1 за кредитним договором № 604/1-08 від 10.04.2008 року не може вважатися допустимим та належним доказом на підтвердження прийняття участі у придбанні майна, у зв`язку з тим, що кредитний договір, по якому ОСОБА_1 , як поручитель сплатила частину грошових коштів, був укладений як короткостроковий договір під контракт з крюінговим агенством (а.с. 49-51 т. 1).

Зазначення ОСОБА_1 про те, що нею та ОСОБА_4 придбавались меблі та інше майно для облаштування квартири, не є належними та допустимими доказами на підтвердження факту спільного проживання та розподілу майна.

Позивач на підтвердження своїх вимог посилалася на фото, а також на народження спільної дитини, проте ці докази не дають підстав для визнання сторін такими, що проживали однією сім`єю, вели спільне господарство та придбали майно за спільні кошти.

Апеляційний суд вважає, що спільне проведення відпочинку, що підтверджується фотознімками, на які посилався суд, як на доказ для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу за відсутності інших ознак сім`ї, не свідчить про наявність усталених сімейних відносин із спільним побутом та взаємними правами та обов`язками.

Встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи). Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо. До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю.

Наведені вище правові висновки суду повністю узгоджуються із правовими позиціями, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №554/8023/15-ц.

Колегія суддів, звертає увагу, що матеріали справи не містять доказів існування будь-яких письмових угод між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з приводу майна.

Встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу є юридичним фактом, від якого залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 листопада 2020 року у справі № 752/1839/19 та від 11 листопада 2020 року у справі № 760/16979/15-ц зазначено, що за змістом статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції.

Встановивши, що позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження набуття спільного майна, а також проживання з ОСОБА_4 , як чоловіком, ведення спільного бюджету, господарства та побуту, а також спільної праці, колегія суддів приходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання спільною сумісною власністю спірного майна та його розподіл, оскільки позивачем не доведено, що між нею ОСОБА_4 , виникли відносини, притаманні подружжю, а також сумісне придбання майна.

Вирішуючи заявлену в межах даної цивільної справи позову вимогу про встановлення факту спільного проживання сторін як чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з січня 2005 року по 23 вересня 2010 року, колегія суддів дійшла висновку про відсутність достатніх підстав для задоволення цієї вимоги на підставі зазначених вище обставин.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції неправомірно відмовив в задоволенні позовних вимог за пропуском строку позовної давності, колегія суддів вважає частково обґрунтованими, такими що підлягають до задоволення, за наступних підстав.

В судовому засіданні в суді першої інстанції 13.08.2023 року представником відповідачів, адвокатом Колесніковим І.Л. заявлено про застосування строків позовної давності (а.с. 189-194 т. 1).

Колегія суддів, звертає увагу на те, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

З правового висновку викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.11.2019 року по справі № 911/3680/17, зазначено, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).

Право на звернення до суду за захистом, закріплене статтею 4 ЦПК України, кореспондується зі статтею 256 ЦК України, яка встановлює для особи часові межі для звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу та називає їх позовною давністю.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Колегія суддів звертає увагу, що застосувати позовну давність можливо лише у випадку обґрунтованості позову.

З урахуванням того, що суд апеляційної інстанції відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України, не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права, прийшов висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають, а тому приходить висновку про зміну рішення суду в цій частині, а саме відмови у задоволенні позовних вимог за необґрунтованістю.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 3,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з неповним встановленням обставин, які мають значення для справи, порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає задоволенню частково , зі зміною рішення в частині мотивування та відмовляє у задоволенні позову не за строком позовної давності, а з відмовою по суті позовних вимог за необґрунтованістю та недоведеністю позовних вимог ОСОБА_1 .

Одночасно, колегія суддів наголошує на тому, що з урахуванням того, що позовні вимоги ОСОБА_1 є такими що не підлягають задоволенню, підстав для перерозподілу судових витрат колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2023 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 04 лютого 2025 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.М. Вадовська

______________________________________ Є.С. Сєвєрова