ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2184/25 Справа № 216/3648/24 Суддя у 1-й інстанції - ЧИРСЬКИЙ Г. М. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2025 року м.Кривий Ріг

Справа № 216/3648/24

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Агєєва О.В., Остапенко В.О.

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач Комунальне підприємство «Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Дніпропетровської обласної ради»,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України,без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу відповідача Комунального підприємства «Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Дніпропетровської обласної ради» на рішення Центрально - Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31 жовтня 2024 року, яке ухвалено суддею Чирським Г.М. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області області та повне судове рішення складено 01 листопада 2024 року, -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Комунального підприємства «Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Дніпропетровської обласної ради» про стягнення заборгованості із виплати допомоги на вирішення соціально-побутових питань та стягнення моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що між сторонами 10 листопада 1995 року було укладено безстроковий трудовий договір, згідно якого позивач зобов?язався виконувати роботу водія 1-го класу автотранспортних засобів виїзної бригади екстреної медичної допомоги Криворізької станції ЕМД.

Відповідач зобов?язаний, згідно укладеного трудового договору та ЗУ «Про екстрену медичну допомогу», починаючи із 2020 року під час надання щорічної відпустки нараховувати та виплачувати позивачу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі одного посадового окладу.

Проте, позивач жодного разу не отримував вказану допомогу.

Відпустки, які надавалися позивачеві: у 2020 році-із 01 лютого 2020 року, розмір посадового окладу 2670,00 грн.; у 2021 році - із 06 травня 2021 року, розмір посадового окладу 3391, 00 грн.; у 2022 році - із 10 червня 2022 року, розмір посадового окладу 3674,00 грн.; у 2023 році - із 17 березня 2023 року, розмір посадового окладу 3674,00 грн.; у 2024 році - із 28 квітня 2023 року, розмір посадового окладу 4658,00 грн.

Всього невиплачено матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за вказаний період становить 18067,00 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача на його користь.

Крім того, з урахуванням ст. 625 Цивільного кодексу України, позивач просить стягнути з відповідача інфляційні втрати, а також 3% річних за весь час прострочення виплати матеріальної допомоги в сумі 4702,32 грн.

Крім матеріальної шкоди, позивачу заподіяно і моральну шкоду, яка полягає в душевних хвилюваннях, приниженні, викликаних обманом, цинічною зневагою його трудових прав. Достатнім розміром відшкодування заподіяної моральної шкоди позивачу, останній вважає суму у розмірі посадового окладу, тобто 4658,00 грн.

Рішенням Центрально - Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31 жовтня 2024 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Комунального підприємства «Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Дніпропетровської обласної ради» на користь ОСОБА_1 заборгованість із виплати допомоги на вирішення соціально-побутових питань за 2020, 2021, 2022, 2023, 2024 роки у розмірі 18067,00 грн.

В решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Комунального підприємства «Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Дніпропетровської обласної ради» на користь держави судовий збір у розмірі 961 грн. 09 коп.

В апеляційній скарзі відповідач Комунальне підприємство «Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Дніпропетровської обласної ради» просить скасувати рішення щодо стягнення з Комунального підприємства Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф Дніпропетровської обласної ради на користь ОСОБА_1 заборгованості із виплати допомоги на вирішення соціально-побутових питань за 2020, 2021, 2022, 2023, 2024 роки у розмірі 18067 гривень 00 копійок та судового збору у розмірі 961 гривень 09 копійок, постановивши нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що згідно з абзацом третім частини четвертої статті 11 Закону України Про екстрену медичну допомогу передбачено право для медичних працівників системи екстреної медичної допомоги на матеріальну допомогу для оздоровлення під час надання щорічної відпустки у розмірі одного посадового окладу та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі одного посадового окладу, які встановлюються для державних і комунальних закладів охорони здоров`я у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Відповідно до абзацу сьомого частини четвертої статті 11 вищевказаного Закону передбачені в цій частині права, крім права на доплату за науковий ступінь, поширюються також на водіїв бригад екстреної медичної допомоги. При цьому, зазначений у статті 11 Закону України Про екстрену медичну допомогу порядок щодо надання матеріальної допомоги, визначений постановою Кабінету Міністрів України від 27.03.2013 №199 Деякі питання оплати праці медичних працівників системи екстреної медичної допомоги, відповідно до положень якого (пункт 1), матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі одного посадового окладу на рік виплачується на підставі рішення керівника закладу охорони здоров`я, у межах фонду заробітної плати, затвердженого у кошторисах. Тобто, вказаний вид матеріальної допомоги є нецільовою грошовою допомогою, не є обов`язковою виплатою, не входить до фонду заробітної плати (не є частиною заробітної плати), та виплачується за рішенням керівника установи, що також, передбачено Інструкцією зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13.01.2004 №5, дія якої поширюється на всіх юридичних осіб та їх відокремлені підрозділи незалежно від форм власності й організаційно-правових форм господарювання. Тобто, предмет позову (спору) є правом працівника, при цьому не є обов`язком керівника відповідного органу (установи тощо), адже відповідний вид матеріальної допомоги виплачується виключно на підставі рішення керівника закладу охорони здоров`я.

Наголошує на тому, що відповідачем здійснюється виплата належної заробітної плати всім працівникам, і жодних порушень відповідачем чинного законодавства, зокрема трудового, не вбачається. Позивачем не надано жодних доказів, що підтверджували б обов`язок роботодавця з виплати йому матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, і при цьому позивач посилається на недоречні нормативні акти, та ті, що втратили чинність.

Жодних підстав для прийняття керівником закладу рішення про надання працівникові ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, не було. Конкретних підстав надання матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань у нормативних документах немає, а вагомість підстав визначає сам керівник. Зазначає, що працівник ОСОБА_1 не виконував (не виконує) законні, чинні та обґрунтовані накази підприємства, цим ставить під сумнів свою роботу на підприємстві

Повідомляє, що фонд оплати праці підприємства, не передбачає виплату всім працівникам інших заохочувальних та компенсаційних виплат, зокрема матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Ціна позову у даній справі становить 27 427,32 грн., що менше 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а, згідно ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обстаивн, справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України.

Рішення суду першої інстанції не оскаржено в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Дніпропетровської обласної ради» про стягнення інфляційних втрат та моральної шкоди, у зв`язку з чим, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, рішення суду в цій частині в апеляційному порядку не переглядається.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.10.2018 у справі № 186/1743/15-ц, згідно якої, у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Таким чимом, колегією суддів переглядається рішення суду першої інстанції виключно в частині вирішеня позовних вимог ОСОБА_1 щодо стягнення заборгованості із виплати допомоги на вирішення соціально-побутових питань.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач перебуває в трудових відносинах з Комунальним підприємством «Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Дніпропетровської обласної ради» з 10.11.1995 року, на підтвердження чого в матеріалах справи міститься копія витягу з наказу КП «Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Дніпропетровської обласної ради» № 162-В від 10.11.1995 року «Про прийняття на роботу ОСОБА_1 на посаду водія 1 класу на всі марки санітарного автотранспорту».

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначив, що він має право на отримання матеріальної допомоги для оздоровлення під час надання щорічної відпустки у розмірі одного посадового окладу та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у розмірі одного посадового окладу, які встановлюються для державних і комунальних закладів охорони здоров?я у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, проте, він не отримував вказану допомогу.

Надаючи власний розрахунок, позивач вказує, що йому надавалися відпустки: у 2020 році - із 01 лютого 2020 року, розмір посадового окладу 2670,00 грн.; у 2021 році - із 06 травня 2021 року, розмір посадового окладу 3391, 00 грн.; у 2022 році - із 10 червня 2022 року, розмір посадового окладу 3674,00 грн.; у 2023 році - із 17 березня 2023 року, розмір посадового окладу 3674,00 грн.; у 2024 році - із 28 квітня 2023 року, розмір посадового окладу 4658,00 грн.

Всього невиплачено матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за вказаний період 18067,00 грн.

Задовольняючи позовні вимоги та стягуючи з Комунального підприємства «Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Дніпропетровської обласної ради» на користь ОСОБА_1 заборгованість із виплати допомоги на вирішення соціально-побутових питань за 2020, 2021, 2022, 2023, 2024 роки у розмірі 18067,00 грн, суд першої інстанції виходив з того, що позивач є медичним працівником в розумінні ст. 11 Закону України «Про екстрену медичну допомогу» та, згідно з постановою КМУ від 27.03.2013 № 199 «Деякі питання оплати праці медичних працівників системи екстреної медичної допомоги», має право на виплату щорічної матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань. Протягом періоду часу, починаючи з 2020 року, позивач щорічно звертався до керіництва відповідача із заявами про виплати йому допомоги на вирішення соціально-побутових питань, не отримуючи відповідей щодо причин відмови у виплатах, а тому ці виплати підлягають стягненню у судовому порядку.

Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає, з огляду на наступне.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а частина перша статті 16 ЦК України визначає право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Отже, наведені приписи чинного законодавства визначають об`єктом захисту, в тому числі судового, порушене, невизнане або оспорюване право.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином у розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Зі змісту статті 2 Закону України «Про оплату праці» слідує, що в структуру заробітної плати входить основна заробітна плата, додаткова заробітна плата та інші заохочувальні та компенсаційні виплати.

Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

При вирішенні спорів про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими визначено умови та розмір цих виплат. Працівники, на яких поширюються зазначені нормативно-правові акти, можуть бути позбавлені таких виплат (або розмір останніх може бути зменшено) лише у випадках і за умов, передбачених цими актами. З мотивів відсутності коштів у проведенні вказаних виплат може бути відмовлено в тому разі, коли вони обумовлені в зазначених актах наявністю певних коштів чи фінансування.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 16 березня 2020 року у справі №357/9161/17, провадження № 9921св18, в постанові від 24 квітня 2020 року справа №823/1055/16.

Організаційно-правові засади забезпечення громадян України та інших осіб, які перебувають на її території, екстреною медичною допомогою, у тому числі під час виникнення надзвичайних ситуацій та ліквідації їх наслідків, та засади створення, функціонування і розвитку системи екстреної медичної допомоги визначаються Законом України «Про екстрену медичну допомогу».

Згідно ч.1 ст. 11 цього Закону, працівниками системи екстреної медичної допомоги відповідно до цього Закону є: медичні працівники центрів екстреної медичної допомоги та медицини катастроф, станцій екстреної (швидкої) медичної допомоги, бригад екстреної (швидкої) медичної допомоги, відділень екстреної (невідкладної) медичної допомоги, які безпосередньо надають екстрену медичну допомогу та/або забезпечують її надання згідно із цим Законом; немедичні працівники центрів екстреної медичної допомоги та медицини катастроф, станцій екстреної (швидкої) медичної допомоги, бригад екстрено (швидкої) медичної допомоги, відділень екстреної (невідкладної) медичної допомоги, які здійснюють організаційно-технологічне забезпечення надання екстреної медичної допомоги медичними працівниками системи екстреної медичної допомоги.

Частиною 4 статті 11 Закону встановлено, що медичні працівники системи екстреної медичної допомоги мають право, в тому числі, на: матеріальну допомогу для оздоровлення під час надання щорічної відпустки у розмірі одного посадового окладу та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі одного посадового окладу, які встановлюються у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Передбачені в цій частині права, крім права на доплату за науковий ступінь, поширюються також на водіїв бригад екстреної медичної допомоги.

Згідно з постановою КМУ від 27.03.2013 № 199 «Деякі питання оплати праці медичних працівників системи екстреної медичної допомоги», відповідно до статті 11 Закону України Про екстрену медичну допомогу, Кабінет Міністрів України постановив установити, що умови оплати праці медичних працівників системи екстреної медичної допомоги визначаються згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2002 р. № 1298 Про оплату праці працівників на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери (Офіційний вісник України, 2002 р., № 36, ст. 1699), іншими актами Кабінету Міністрів України, а також прийнятими на їх виконання нормативно-правовими актами з питань оплати праці; медичним працівникам системи екстреної медичної допомоги виплачується надбавка за особливий характер праці у розмірі до 20 відсотків посадового окладу (з підвищеннями), надбавка за особливі умови праці у розмірі до 20 відсотків посадового окладу (з підвищеннями), матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі одного посадового окладу на рік на підставі рішення керівника закладу охорони здоров`я, а керівникам закладів охорони здоров`я - за рішенням керівника органу вищого рівня у межах фонду заробітної плати, затвердженого у кошторисах.

Відповідно до положень статей 10, 11 КЗпП України, з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин, і узгодження інтересів працівників та роботодавців укладається колективний договір на основі законодавства та прийнятих сторонами зобов`язань. Колективний договір укладається на підприємстві, в установі, організації, а також з фізичною особою, яка використовує найману працю.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 КЗпП України колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги.

Відповідно до ст. 18 КЗпП України положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємства, установи, організації незалежно від того, чи є вони членами професійної спілки, і є обов`язковими як для власника або уповноваженого ним органу, так і для працівників підприємства, установи, організації.

Колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги.

Встановлено, що Колективний договір між адміністрацією та трудовим колективом Комунального підприємства «Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Дніпропетровської обласної ради» схвалено рішенням конференції трудового колективу від 30 травня 2019 року.

Згідно частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, у постанові Верховного Суду від 16 травня 2019 року у справі № 522/14513/17 вказано, що умови запровадження й розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються і виплачуються у межах фонду оплати праціз урахуванням результатів фінансово-господарської діяльності компанії, рішення про її встановлення (скасування, зменшення розміру) приймає керівник залежно від наявності коштів.

Згідно п.1.7 Колективного договору зазначено, що дія колективного договору поширюються на всіх працівників підприємства і є обов`язковою для виконання кожною із сторін.

Пунктом 3.30 Колективного договору визначено, що медичним працівникам системи екстреної медичної допомоги надається матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі одного посадового окладу на рік на підставі рішеня керівника закладу та у межах фонду заробітної плати, затвердженого у кошторисі, згідно з постановою КМУ від 27.03.2013 № 199 «Деякі питання оплати праці медичних працівників системи екстреної медичної допомоги».

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Позивачем не надано судужодних належних та допустимих доказів на обґрунтування того, чи був виданий розпорядчий документ, зокрема, наказ, про виплату йому матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, а також докази наявності фінансової можливості підприємства для виплати такоїї матеріальної допомоги і такі докази судом не здобуто.

При цьому, в Колективному договорі відсутні будь-які інші положення, які б зобов`язували адміністрацію відповідача в обов`язковому порядку здійснювати такі виплати.

За наведеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що виплата матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань є правом, а не обов`язком керівника підприємства, яка здійснюється за наявності коштів та та у межах фонду заробітної плати, у зв`язку з чим відсутні порушення відповідача відповідно до трудового законодавства.

Суд першої інстанції на зазначені вимоги закону та практики його застосування уваги не звернув, у зв`язку з чим допустив порушення норм матеріального та процесуального права, за наведеного апеляційний суд вважає за необхідне рішення суду в оскаржуваній частині скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо стягнення заборгованості із виплати допомоги на вирішення соціально-побутових питань.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. 6 ст. 141 ЦПК УКраїни).

За таких обставин, колегія суддів скасовує рішення суду першої інстанції в частині стягнення з Комунального підприємства «Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Дніпропетровської обласної ради» на користь держави судового збору у розмірі 961 грн. 09 коп.

Оскільки, позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», колегія суддів компенсує судові витрати, понесені відповідачем при поданні апеляційної скарги, за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача Комунального підприємства «Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Дніпропетровської обласної ради» задовольнити.

Рішення Центрально - Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31 жовтня 2024 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Дніпропетровської обласної ради» про стягнення заборгованості із виплати допомоги на вирішення соціально-побутових питань за 2020, 2021, 2022, 2023, 2024 роки у розмірі 18067,00 грн. скасувати та ухвалити нове рішення в цій частині.

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Дніпропетровської обласної ради» про стягнення заборгованості із виплати допомоги на вирішення соціально-побутових питань за 2020, 2021, 2022, 2023, 2024 роки у розмірі 18067,00 грн. відмовити.

Рішення Центрально - Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31 жовтня 2024 року в частині стягнення з Комунального підприємства «Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Дніпропетровської обласної ради» на користь держави судового збору у розмірі 961 грн. 09 коп. - скасувати.

В іншій, не оскаржуваній частині, рішення суду залишити без змін.

Компенсувати Комунальному підприємству «Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф»судові витрати, понесені на оплату судового збору при поданні апеляційної скарги у розмірі 1 153 (одна тисяча сто п?ятдесмят три) гривні 31 (тридцять одна) копійка, за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 29 січня 2025 року.

Головуючий:

Судді: