ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

04 лютого 2025 року

м. Харків

справа № 638/13381/24

провадження № 22-ц/818/754/25

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря: Сізонової О.О.

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі - Харківський національний медичний університет,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Харківського національного медичного університету про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулуза апеляційною скаргою Харківського національного медичного університету на рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 23 вересня 2024 року, постановлене під головуванням судді Невеніцина Є.В.,

в с т а н о в и в :

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Харківського національного медичного університету про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 23 вересня 2024 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Харківського національного медичного університету від 20.06.2024 року №483/к про звільнення ОСОБА_1 . Зобов`язано Харківський національний медичний університет розглянути питання про продовження строку дії трудового договору у формі контракту від 29.12.2023 року №575, укладеного між Харківським національним медичним університетом та ОСОБА_1 . Стягнуто з Харківського національного медичного університету на користь держави судовий збір у розмірі 605 грн 60 коп. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Харківський національний медичний університетподав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що рішення є незаконним та необґрунтованим, постановлене без повного з`ясування всіх обставин справи. Зазначають, що позивачем власноручно написано заяву від 09.12.2022 року та відповідно даної заяви з 12.12.2022 року його було прийнято на посаду професора кафедри акушерства і гінекології № 3 на 0,75 ставки. 18.12.2023 року ОСОБА_1 було переведено на посаду професора кафедри акушерства і гінекології № 3 на 0, 5 ставки за основним місцем роботи з 01.01.2024 року по 30.06.2024 року у зв`язку із укладенням трудового договору (контракту), про що 29.12.2023 року ХНМУ видано відповідний наказ № 1105/к та укладено з позивачем «контракт №575», в якому сторони визначили термін дії контракту з 01.01.2024 року по 30.06.2024 року. 26.06.2024 року позивачу було вручено наказ Університету від 20.06.2024 року № 843/к «Про звільнення ОСОБА_1 », яким вирішено звільнити ОСОБА_1 з посади професора кафедри закладу вищої освіти кафедри акушерства та гінекології № 3, у зв`язку із закінченням строку трудового договору (п. 2 ст. 36 КЗпП України), 30.06.2024 року, відповідно до визначеного терміну при укладенні контракту № 575. Пунктом 7.4 Контракту визначено, що підставами для розірвання контракту є, поміж іншого, закінчення терміну дії контракту. Пунктом 7.4.1 контракту № 575 визначено підставу щодо звільнення працівника, а саме закінчення терміну дії зазначеного в контракті. Після отримання наказу про звільнення та оригіналу трудової книжки, ОСОБА_1 звернувся до ХНМУ із заявою від 28.06.2024 року із проханням заключити з ним контракт на 0,5 ставки посади професора кафедри акушерства і гінекології №3 з 01.07.2024 року по 30.06.2025 року на підставі п. 4.8. контракту № 575 від 29.12.2023 року, який було припинено наказом № 843/к від 20.06.2024 року, у зв`язку із закінченням строку дії договору. Також зазначено, що станом на 01.07.2024 року в ХНМУ відсутні вакантні науково-педагогічні посади а його кваліфікацією та спеціальністю із зазначенням, що у разі наявних вакантних посад, ХНМУ буде оголошено інформацію на офіційному сайті університету в установленому чинним законодавством порядку. Виходячи з вищевикладеного вважають висновок суду першої інстанції помилковим, просять скасувати рішення суду.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, судове рішення без змін.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційних скарг і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Харківського національного медичного університету підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи частково позовну заяву, суд першої інстанції виходив із того, що позивач працював за контрактом зі строком дії до 30.06.2024 року. Проте відповідачем було порушено порядок припинення дії контракту, оскільки за 2 місяців до закінчення дії контракту сторони не визначились з умовами його припинення, суд першої інстанції дійшов висновку, що належним способом захисту прав позивача в даному випадку буде саме зобов`язання Харківського національного медичного університету розглянути питання про продовження строку дії трудового договору у формі контракту від 29.12.2023 року №575, укладеного між відповідачем та ОСОБА_1 , оскільки дане прямо випливає з умов контракту, а саме: 7.4.1 контракту. Таким чином, застосування такого способу захисту порушеного права позивача не є виходом за межі позовних вимог, адже позивач просив поновити його на роботі, зобов`язати продовжити дію контракту, чому безумовно передує визначення умов такого продовження, прав та обов`язків сторін. За умови неможливості у даній справі зобов`язання відповідача продовжити строк дії контракту та необхідності ефективного захисту прав відповідача, звільнення якого відбулось у незаконний спосіб, а також враховуючи, що строк дії контракту закінчився 30.06.2024 року, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність зобов`язання Харківського національного медичного університету розглянути питання про продовження строку дії трудового договору у формі контракту від 29.12.2023 року №575, укладеного між Харківським національним медичним університетом та ОСОБА_1 .

Такі висновки суду першої інстанції не відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судовим розглядом встановлено, що 29.12.2023 року між Харківським національним медичним університетом та ОСОБА_1 укладено контракт №575.

Згідно загальних положень контракту, цей контракт є строковим трудовим договором. На підставі контракту виникають трудові відносини між сторонами.

Відповідно до п.4.8 відповідач зобов`язується укласти контракт на наступний термін за згодою сторін, при цьому позивач, який обіймає відповідну посаду, має переважне право.

Згідно п.4.9 контракту відповідач зобов`язується звільнити позивача у випадку: закінчення терміну дії даного контракту; достроково, на його вимогу; порушення умов даного контракту; порушення норм чинного законодавства.

Згідно розділу 7 контракту, цей контракт набуває чинності з 01 січня 2024 року та на підставі наказу відповідача діє до 30 червня 2024 року.

Підставами для розірвання контракту є: закінчення терміну дії контракту. При цьому Ректор університету та Науково-педагогічний працівник повинні за угодою сторін, не пізніше як за два місяці до закінчення терміну дії контракту, визначитися про умови припинення дії контракту або продовження дії контракту на новий термін.

Згідно наказу №843/к від 20.06.2024 року Харківського національного медичного університету ОСОБА_1 звільнено з посади професора закладу вищої освіти кафедри акушерства та гінекології №3, у зв`язку із закінченням строку трудового договору (п.2 ч. ст.36 КЗпП України) з 30.06.2024 року.

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 зазначав, що з 24.02.2022 року він обіймав посаду завідувача кафедри акушерства та гінекології 2 Харківської медичної академії післядипломної освіти. У подальшому, Харківську медичну академію післядипломної освіти було реорганізовано шляхом приєднання до Харківського національного медичного університету на підставі розпорядження Кабінету Міністрів України від 08.02.2021 року № 103-р «Про реорганізацію Харківської медичної академії післядипломної освіти» та наказу Міністерства охорони здоров`я України від 15.03.2021 року №452 «Про реорганізацію Харківської медичної академії післядипломної освіти». У зв`язку з окресленою реорганізацією 09.12.2023 року ОСОБА_1 було звільнено з посади завідувача кафедри акушерства та гінекології 2 Харківської медичної академії післядипломної освіти та з 15.12.2022 року прийнято на посаду професора закладу вищої освіти кафедри акушерства і гінекології № 3 Харківського національного медичного університету. 29.12.2023 між ОСОБА_1 та Харківським національним медичним університетом було укладено контракт № 575 з професором кафедри, за яким позивача призначено на посаду професора кафедри акушерства та гінекології № 3 на 0,5 ставки. 26.06.2024 року позивачу було вручено наказ Університету від 20.06.2024 року № 843/к «Про звільнення ОСОБА_1 », яким вирішено звільнити ОСОБА_1 з посади професора кафедри закладу вищої освіти кафедри акушерства та гінекології № 3, у зв`язку із закінченням строку трудового договору (п. 2 ч.1 ст. 36 КЗпП України), 30.06.2024 року. Пунктом 7.4 Контракту визначено, що підставами для розірвання контракту є, поміж іншого, закінчення терміну дії контракту. При цьому ректор університету та науково-педагогічний працівник повинні за угодою сторін, не пізніше як за два місяці до закінчення терміну дії контракту, визначитися про умови припинення дії контракту або продовження дії контракту на новий термін. У порушення вказаного пункту контракту, ані ректор Харківського національного медичного університету, ані будь-яка інша уповноважена особа відповідача, не узгодили з ОСОБА_1 подальші взаємовідносини шляхом або продовження дії контракту на новий строк, або припинення його дії. Ігнорування вказаного імперативного положення контракту зі сторони відповідача є прямим порушенням гарантованих Конституцією України права на працю та права на захист від незаконного звільнення, оскільки такі дії Харківського національного медичного університету ставлять позивача у стан правової невизначеності, коли до моменту отримання наказу про звільнення (за один робочий день до самого звільнення), позивач був переконаний у продовженні трудових відносин но новий термін, оскільки: позивачем перевиконано план за І півріччя 2024 року; за результатом оцінки досягнень за останні 5 років позивачем отримано оцінку «відмінно»; позивач у 2023-2024 роках виступав з доповіддю на 32-му Європейському конгресі гінекологічної ендоскопії у м. Брюссель (Бельгія) та з трьома доповідями в Україні; у 2024 році під науковим керівництвом позивача було захищено дисертацію доктора філософії, два рази позивач був офіційним опонентом та шість разів був членом наукової вченої ради. Тобто, у Харківського національного медичного університету не було та апріорі не могло бути будь-яких зауважень до науково-педагогічної роботи позивача, а свідоме ігнорування відповідачем обов`язку не пізніше як за два місяці до закінчення терміну дії контракту визначитися про продовження його дії або його припинення мало на меті виключно позбавлення права позивача на захист своїх прав. Зважаючи на наведене, ігнорування відповідачем свого обов`язку не пізніше як за два місяці до закінчення терміну дії контракту визначитися про продовження його дії або його припинення вже є самостійною підставою для скасування наказу Харківського національного медичного університету від 20.06.2024 року № 843/к «Про звільнення ОСОБА_1 » та поновлення ОСОБА_1 на посаді професора кафедри закладу вищої освіти кафедри акушерства та гінекології № 3 Харківського національного медичного університету. Розраховуючи на наявність у позивача переважного права на укладання контракту на наступний термін, якому кореспондує обов`язок університету на укладання такого контракту, позивач 28.06.2024 року звернувся до ректора Харківського національного медичного університету із заявою, у якій просив укласти контракт на новий термін. Однак, станом на сьогодні, позивачем не отримано жодної відповіді на вказану заяву. Позивач оцінює завдану йому незаконним звільненням моральну шкоду у сумі 10 000 грн. Оскільки, незаконне звільнення позивача з посади професора кафедри акушерства і гінекології № 3 Харківського національного медичного університету призвело до сильних моральних страждань, підірвало науковий авторитет позивача та поставило позивача у стан правової невизначеності, коли про відсутність наміру у Харківського національного медичного університету на продовження трудових відносин позивач дізнався лише за один робочий день до звільнення, а не у двомісячний термін, як це передбачено контрактом. Внаслідок описаної правової невизначеності та цілковитої необізнаності про втрату роботи, Позивач вимушений всіма доступними правовими механізмами шукати захист порушених трудових прав, вкотре доводячи наявність кваліфікації та рівня професійних знань, які вже неодноразово визнано на міжнародному рівні. Зважаючи на наведене, відповідачем завдано ОСОБА_1 моральну шкоду, яку позивач оцінює в 10 000 грн та які підлягають відшкодуванню в силу положень ст. 237-1 КЗпП України.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою, отже трудовий договір є основною, базовою формою виникнення трудових правовідносин.

Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до частини третьої статті 21 КЗпП України контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (у тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть установлюватися угодою сторін.

Відповідно до статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Виходячи з особливостей зазначеної форми трудового договору, спрямованої на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівників з урахуванням їх індивідуальних здібностей і професійних навичок, закон надав право сторонам при укладенні контракту самим установлювати їхні права, обов`язки та відповідальність, зокрема як передбачену нормами КЗпП України, так і підвищену відповідальність керівника та додаткові підстави розірвання трудового договору.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку трудового договору (пункти 2, 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна зі сторін не поставила вимогу про їх припинення.

У вказаній нормі права передбачено підставу припинення трудового договору, що укладався на певний строк. А саме: у тих випадках, коли трудовий договір укладався до настання певного факту, такий договір вважається укладеним на певний строк. Тому настання обумовленого факту є підставою для припинення трудового договору у зв`язку з закінченням строку.

Контракт, у якому передбачено термін дії, який неодноразово переукладався, не вважається таким, що укладений на невизначений строк, оскільки за два місяці до закінчення строку дії контракту за згодою сторін його може бути продовжено або укладено на новий строк.

Відповідно до частини другої статті 39-1 КЗпП України трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, вважаються такими, що укладені на невизначений строк, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23 цього Кодексу.

Якщо сторони при переукладенні контракту серед підстав його розірвання вказали закінчення строку, враховуючи, що працівник належним чином інформований про умови укладеного договору, контракт розглядається, як встановлене законом виключення з правила частини другої статті 39-1 КЗпП України.

Звільнення у зв`язку із завершенням дії контракту, по суті, не є розірванням трудового контракту, а є припиненням контракту у зв`язку із закінченням строку його дії.

Отже, термін строкового трудового договору встановлюється за погодженням сторін. Вносити пропозиції щодо терміну трудового договору має право кожна із сторін.

Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року в справі № 6-254цс17 і є незмінною.

Укладений із позивачем 29 грудня 2023 року строковий трудовий контракт оформлений відповідно до положень трудового законодавства, а саме: статей 2124 КЗпП України.

Таким чином, підписання ОСОБА_1 29 грудня 2023 року контракту, вказують на добровільне волевиявлення позивача працювати на умовах і у період, що визначені у контракті.

Як встановлено судом першої інстанції, 29.12.2023року між ОСОБА_1 та Харківським національним медичним університетом було укладено контракт № 575 з професором кафедри, за яким позивача призначено на посаду професора кафедри акушерства та гінекології № 3 на 0,5 ставки. Строк дії договору згідно з заявою позивача встановлено до 30 червня 2024 року.

Пунктом 7.4 Контракту визначено, що підставами для розірвання контракту є, поміж іншого, закінчення терміну дії контракту. При цьому ректор університету та науково-педагогічний працівник повинні за угодою сторін, не пізніше як за два місяці до закінчення терміну дії контракту, визначитися про умови припинення дії контракту або продовження дії контракту на новий термін.

В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження звернень один до одного як ректора університету, так і науково-педагогічного працівника(позивача), не пізніше як за два місяці до закінчення терміну дії контракту, щодо вирішення питання та визначення умов припинення або продовження дії даного контракту.

У суді апеляційної інстанції позивач не заперечував, що не звертався до Ректора із відповідною пропозицією про продовження дії контракту у визначений п.7.4.1 строк. Зазначив, що він розраховував на відновлення роботи іншого структурного підрозділу, де мав намір працювати.

Таким чином достовірно встановлено, що сторонами контракту не узгоджувались умови продовження дії контракту.

Натомість закінчення терміну дії контракту є безумовною підставою для його розірвання.

Виходячи з вищевикладеного та відсутності доказів порушення вимог чинного законодавства з боку відповідача, судова колегія доходить висновку, що роботодавець на підставі умов контракту та у зв`язку з припиненням строку його, дії правомірно припинив трудові правовідносини з позивачем на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України, що відповідає висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 06 березня 2018 року у справі № 664/2284/16-ц (провадження № 61-3492св18).

Отже, наказ Харківського національного медичного університету від 20 червня 2024 року № 843/к про звільнення ОСОБА_1 з 30.06.2024 року є правомірним та обґрунтованим.

Виходячи з зазначеного, висновки суду першої інстанції є помилковими, оскільки жодна сторона не виявила бажання для продовження контракту, строк, на який його було укладено, закінчився, тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог.

Подібні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 03 березня2021 року в справі № 756/12746/19 (провадження 61-19489св20).

Доводи апеляційної скарги про те, що під час ухвалення відповідного наказу про звільнення роботодавцем було порушено вимоги контракту, судова колегія вважає безпідставними, оскільки матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_1 звертався із відповідними пропозиціями до ХНМУ про умови та спосіб продовження контракту відносно нього, у термін визначений п.7.4.1 контракту, тобто за 2 місяці до звільнення.

Також судом апеляційної інстанції відхиляються доводи ОСОБА_1 , що подана ним заява про продовження контракту була проігнорована представниками роботодавця, оскільки дана заява ОСОБА_1 була подана лише 28.06.2024 року(п`ятницю), за два дні до закінчення строку на, який укладений контракт між сторонами.

Виходячи з вищевикладеного судова колегія доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, та недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими.

Враховуючи вищевикладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Харківського національного медичного університету - задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 23 вересня 2024 року скасувати та ухвалити нове.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити в повному обсязі.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова

Повне судове рішення виготовлено 07.02.2025 року.