ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 686/23080/24

Провадження № 22-ц/820/158/25

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: П`єнти І.В. (суддя-доповідач), Корніюк А.П., Талалай О.І.,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення трьох відсотків річних за невиконання зобов`язання, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 жовтня 2024 року (суддя Карплюк О.І.).

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд

в с т а н о в и в:

У серпні 2024 року Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Банк «Укргазбанк» (далі ПАТ АБ «Укргазбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення трьох відсотків річних за невиконання зобов`язання.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що між ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_1 04.04.2008 укладено кредитний договір №1532008/1В, згідно умов якого відповідачка отримала кредит в розмірі 15000 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом, виходячи із 12,5 % річних. Також, цього ж дня між позивачем та ОСОБА_2 укладено договір поруки №1532008/1В, відповідно до якого останній несе солідарну відповідальність з позичальником перед кредитором за невиконання зобов`язання по кредитному договору в повному об`ємі, в тому числі неустойки, штрафи, пені.

Позивач вказує, що рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 7 листопада 2016 року стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укргазбанк» заборгованість в сумі 9034,78 доларів США та пеню в сумі 33950,05 грн.

Однак, дане рішення станом на момент подачі позову не виконане в повному обсязі.

Зазначив, що станом на 23 лютого 2022 року відповідачі мають невиконані зобов`язання за кредитним договором №1532008/1В від 04 серпня 2008 року по кредиту та відсоткам перед АБ «Укргазбанк», а тому банком, відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України, нараховано 1128,93 доларів США 3 % річних за несвоєчасне погашення кредиту та процентів з 12.03.2017 по 23.02.2022 (включно).

Зважаючи на викладене, ПАТ АБ «Укргазбанк» просив суд стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 солідарно на його користь 3 % річних в розмірі 1128,93 доларів США.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 жовтня 2024 року позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» три проценти річних від простроченої суми в розмірі 1128,93 доларів США та судовий збір в сумі по 1211,20 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та процесуального права.

Зазначає, що позивачем при зверненні до суду не було виконано вимоги ст. 177 ЦПК України щодо надсилання ОСОБА_1 копії позову з додатками.

Вказує, що позивачем надано розрахунок 3% річних за період з 12.03.2017 по 24.02.2022, тобто поза межами позовної давності.

Крім цього, звертає увагу, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення вийшов за межі позовних вимог, зазначивши період, за який підлягають стягненню 3% річних з 07.11.2016 по 23.02.2022.

Зазначає, що договори, на які посилається позивач у позові були реалізовані керівництвом АТ « Укргазбанк» шляхом продажу на біржі ще 04.04.2008, а тому у позивача відсутні оригінали цих договорів.

Також, скаржниця вказує, що позивачем не було надано доказів на підтвердження зарахування кредитних коштів згідно кредитного договору на рахунок відповідачки.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до положень ст. 369 ЦПК України, за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що 04.04.2008 між Відкритим акціонерним товариством акціонерний банк «Укргазбанк», правонаступником якого є ПАТ АБ «Укргазбанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №1532008/1В. (а.с. 49-51)

Згідно з п. 1.1. даного договору, банк надав позичальнику кредит в сумі 15000 доларів США на строк з 04.04.2008 по 03.04.2019 або по день визначений в п.3.3.11 цього Договору із сплатою процентів за користування кредитом, виходячи із 12,5 % річних.

Пунктом 2.1. договору передбачено, що згідно з договором іпотеки від 04.04.2008 в забезпечення виконання зобов`язань за дійсним договором банком прийнято в іпотеку нерухомість, яку зазначено у п. 1.3. цього договору.

На забезпечення виконання зобов`язань за даним кредитним договором, 04.04.2008 між ВАТ АБ «Укргазбанк», правонаступником якого є ПАТ АБ «Укргазбанк», та ОСОБА_2 укладено договір поруки №1532008/1В, за умовами якого останній зобов`язався перед кредитором відповідати солідарно з ОСОБА_1 за виконання зобов`язань по кредитному договору №1532008/1В від 04.04.2008. (а.с. 44)

Згідно п. 5.1 кредитного договору №1532008/1В від 04.04.2008 у випадку порушення позичальником зобов`язань, банк має право відмовитись від виконання своїх зобов`язань та/або розірвати цей договір, при цьому позичальник зобов`язаний відшкодувати банку збитки в розмірі неповернутої суми кредиту, процентів за користування кредитом та витрат, понесених банком за цим договором, а також повернути банку заборгованість по кредиту, сплатити проценти за користування кредитом, неустойку та інші видатки понесені банком за цим договором.

У зв`язку з порушенням ОСОБА_1 умов кредитного договору №1532008/1В у 2014 році позивач звернувся до суду з позовом про дострокове стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором з відповідачів в солідарному порядку.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 7 листопада 2016 року у справі № 686/15422/14-ц стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укргазбанк» заборгованість в сумі 9034,78 доларів США та пеню в сумі 33950,05 грн. ( а.с. 47-48)

Дані обставини підтверджуються матеріалами справи.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі мають невиконане грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджується рішенням суду у справі №686/15422/14-ц, а тому, наявні підстави для стягнення 3% річних.

Такий висновок суду, на думку колегії суддів, відповідає обставинам справи та ґрунтується на нормах чинного законодавства.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема, щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 ЦК України).

Частиною 1 статті 1050 ЦК України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3% річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

Отже, за змістом наведеної норми закону, нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення.

Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18), від 04.06.2019 у справі №916/190/18 (провадження №12-302гс18).

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України за весь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3% річних за весь час прострочення, у зв`язку з чим таке зобов`язання є триваючим.

Ураховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду у справі №127/15672/16-ц погодилася з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 27.04.2018 у справі №908/1394/17, від 16.11.2018 у справі №918/117/18, від 30.01.2019 у справах №905/2324/17 та №922/175/18, від 13.02.2019 у справі №924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення 3 % річних за невиконання грошового зобов`язання.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги щодо звернення позивачем до суду із пропуском строку з огляду на наступне.

Законом України від 30.03.2020 №540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (зі змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) на всій території України з 12.03.2020 установлено карантин.

Відмінено на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651.

Відповідно до пункту 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (в який було внесено зміни відповідно до Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану»), у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Ураховуючи установлення на всій території України карантину, на період дії якого строки позовної давності продовжувалися, та зупинення перебігу строку позовної давності на період дії воєнного стану, введеного в Україні, при зверненні з позовом до суду ПАТ АБ «Укргазбанк» не пропустило строк позовної давності.

Як вбачається із позовних вимог, банк, звертаючись до суду, просив стягнути 3% річних за невиконання грошового зобов`язання за період з 12.03.2017 по 23.02.2022, надавши відповідний розрахунок.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі та стягнення з відповідачів трьох процентів річних за неналежне виконання судового рішення в розмірі 1128,93 доларів США. Висновок суду в частині визначення розміру сум не спростовано відповідачем, власного розрахунку не надано.

Помилковими є посилання суду на період з 7 листопада 2016 року по 23 лютого 2022 року, за який підлягає стягненню 3% річних, однак це не призвело до неправильного вирішення справи по суті.

З ухваленням рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором, зобов`язання відповідачів сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилось і триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання.

Факт отримання ОСОБА_1 кредитних коштів встановлено рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 7 листопада 2016 року у справі № 686/15422/14-ц, яке набуло чинності, не скасоване. А тому, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що, відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України, ці обставини не підлягали повторному доказуванню при розгляді цієї справи.

Преюдиційними є факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення й окреслюється його суб`єктивними і об`єктивними межами, згідно з якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їхні правонаступники, не можуть знову оскаржувати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Звільнення від доказування преюдиційних обставин, тобто тих, які встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, відбувається в разі розгляду справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Наявність такої підстави звільнення від доказування зумовлено тим, що особа, яка мала можливість спростувати ту чи іншу обставину в іншому процесі та не зробила цього, не може спростовувати цю обставину й під час розгляду іншої справи між тими самими сторонами.

А тому доводи апеляційної скарги про те, що не існує самого зобов`язання є безпідставними.

Щодо доводів апеляційної скарги про недотримання позивачем положень статті 177 ЦПК України, колегія суддів враховує, що в матеріалах справи наявний інформаційний лист, який містить інформацію про те, що ОСОБА_1 ознайомилася з позовною заявою 31.09.2024 і не була позбавлена можливості надати відповідні заперечення проти позову і відповідні докази в ії підтвердження.

Інші доводи апеляційної скарги не містять посилання на докази, які б спростовували висновки суду і впливали на їх законність, а зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом.

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 04 лютого 2025 року.

Суддя-доповідач І.В. П`єнта

Судді: А.П. Корніюк

О.І. Талалай