Справа № 128/3203/23
Провадження № 22-ц/801/342/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бондаренко О. І.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2025 рокуСправа № 128/3203/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сала Т.Б., суддів Сопруна В.В., Шемети Т.М., секретар Луцишин О.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 25 листопада 2024 року, ухвалене суддею Бондаренко О.І. в м. Вінниці, повне рішення складено 27 листопада 2024 року, в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Приватного виконавця виконавчого округу Вінницької області Собчука Валентина Васильовича, ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю та зняття арешту з майна,

встановив:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, в якому просила:

- визнати її особистою приватною власністю: житловий будинок, який знаходиться на земельній ділянці з кадастровим номером :03:005:0088, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; земельну ділянку, що розташована в АДРЕСА_1 , площею 0,2480 га, кадастровий номер :03:005:0088, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд;

- скасувати арешт нерухомого майна, який був накладений на підставі постанови про опис та арешт майна (коштів) боржника серія і номер 70769088, виданої 18 січня 2023 року приватним виконавцем виконавчого округу Вінницької області Собчуком В.В., якою накладено арешт на земельну ділянку, що розташована в АДРЕСА_1 , площею 0,2480 га, кадастровий номер :03:005:0088, номер запису про обтяження 4901032.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 11 серпня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб.

Позивачка зазначає, що 17 листопада 2011 року під час шлюбу за кошти, що були надані її матір`ю, нею у власних інтересах було придбано земельну ділянку, що розташована в АДРЕСА_1 , площею 0,2480 га, кадастровий номер :03:005:0088, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Невдовзі після укладення шлюбу між сторонами, в силу різних поглядів на життя, подружжя почало жити окремо, в той час як їх шлюб існував виключно у юридичному розумінні. Згодом позивачка вирішила почати на придбаній нею земельній ділянці будівництво будинку, на підставі чого, інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Вінницькій області було зареєстровано повідомлення про початок будівельних робіт на будівництво житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1 від 25 жовтня 2012 року на підставі будівельного паспорту 23 жовтня 2012 року, виданого відділом містобудування та архітектури Вінницької районної державної адміністрації.

Разом з цим в процесі будівництва, в той час, як сторони не проживали разом, як одна сім`я, однак перебували в зареєстрованому шлюбі, позивачка дізналася, що ухвалою Шаргородського районного суду Вінницької області від 29 січня 2014 року по справі №152/2419/13-ц, в порядку забезпечення позову, було накладено арешт на 1/2 частину належної позивачці земельної ділянки. Підставою для накладення арешту є та обставина, відповідно до якої, 02 червня 2012 року її чоловік ОСОБА_2 , без згоди позивачки, отримав у раніше невідомої позивачці особі ОСОБА_4 23 000 євро, однак кошти не повернув. Про факт отримання ОСОБА_2 позики позивачці відомо не було, оскільки сторони разом не проживали. Вказане підтверджується також відсутністю письмової згоди ОСОБА_1 на укладення договору позики у вигляді розписки, а також недоведеністю факту як отримання коштів, так і їх використання в інтересах сім`ї.

Не погоджуючись із накладенням арешту на земельну ділянку, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу на згадану ухвалу суду, однак, ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 05 листопада 2014 року ухвалу суду першої інстанції по справі №152/2419/13-ц залишено без змін.

При цьому, відхиляючи апеляційну скаргу, колегія апеляційного суду зазначила, що у даному випадку ОСОБА_1 не може ставити питання про скасування заходів забезпечення позову, оскільки вона не була стороною по справі. А в разі, якщо вона вважає, що майно належить їй, а не стороні у справі, вона може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно чи про зняття з нього арешту.

З метою будівництва будинку, враховуючи, що раніше отриманих в подарунок матір`ю позивачки коштів виявилося недостатньо для його будівництва, позивачка згідно договору позики від 03 серпня 2014 року отримала у власність від позикодавця ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 50 000 доларів США. Станом на дату подання позовної заяви, будинок вже зведено, однак в силу відсутності деяких комунікацій, в експлуатацію його не введено.

Як стало відомо з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, постановою приватного виконавця виконавчого округу Вінницької області Собчука В.В. від 18 січня 2023 року по ВП№70769088 з виконання виконавчого листа №152/2354/13-ц від 11 серпня 2014 року про стягнення з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 боргу за договором позики в сумі 1 598 600 грн та 3 відсотків річних від суми боргу в розмірі 10 511,34 грн було накладено арешт на 1/2 частку належної позивачці земельної ділянки та на 1/2 частку належного позивачці житлового будинку, що знаходиться на цій земельній ділянці.

Також, як стало відомо ОСОБА_1 , в подальшому приватний виконавець 27 січня 2023 року звертався до суду із поданням про звернення стягнення на нерухоме майно, яке, як вважає приватний виконавець, належить боржнику ОСОБА_2 : 1/2 частку земельної ділянки та на 1/2 частку житлового будинку, і ухвалою суду від 27 січня 2023 року по справі № 152/2354/13-ц у задоволенні подання було відмовлено повністю. Як зазначив суд, приватним виконавцем не доведено та не надано достовірних доказів на підтвердження того, що право власності на половину вказаного майна належить боржнику ОСОБА_2 ..

Таким чином ОСОБА_1 зазначає, що накладення арешту на нерухоме створює їй перешкоди у володінні, користуванні та реалізації права розпоряджатися ним. При цьому вказує, що вирішити питання про зняття арешту з земельної ділянки та житлового будинку у межах виконавчого провадження неможливо, оскільки вона не є стороною у виконавчому провадженні.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 25 листопада 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

У скарзі зазначає, що ОСОБА_2 визнає майно, а саме житловий будинок та земельну ділянку її особистою приватною власністю. Нею було спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на придбане майно в період перебування сторін у шлюбі, доведено факт придбання спірного майна за особисті кошти, а також в період окремого подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

У поданих на апеляційну скаргу відзивах ОСОБА_3 та приватний виконавець виконавчого округу Вінницької області Собчук В.В. просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, дослідивши наявні в матеріалах справи докази виходив з того, що спірний житловий будинок, який знаходиться на спірній земельній ділянці, хоча й зареєстровані на праві власності за позивачкою ОСОБА_1 , проте, були придбані в період перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, які в силу приписів ст. 60 СК України мають статус спільного майна подружжя та сторонами не спростовано даний факт. Суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки звертаючись до суду із позовом про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю та зняття з нього арешту позивачка ОСОБА_1 в першу чергу прагнула у такий спосіб уникнути звернення стягнення на частину спірного нерухомого майна за відкритим виконавчим провадженням, у якому боржником виступає її чоловік відповідач ОСОБА_2 .. З цих підстав судом не було прийнято заяву про визнання позову відповідачем. Також судом було відмовлено у задоволенні позову через недоведеність (необґрунтованість) цих вимог.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, оскільки вони зроблені з урахуванням обставин даної справи та ґрунтуються на вимогах матеріального права у спірних правовідносинах.

Встановлено, що 11 серпня 2010 року ОСОБА_2 та ОСОБА_9 зареєстрували шлюб (а.с.75-77 т.1).

На день звернення ОСОБА_1 до суду із вказаним позовом сторони перебували у шлюбі.

За ОСОБА_1 зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,2480 га, кадастровий номер :03:005:0088, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована по АДРЕСА_1 , що підтверджується копією державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №779371.

Вказана земельна ділянка належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 02 лютого 2011 року (а.с.71-72 т.1).

Відповідно до заяви ОСОБА_2 до органів нотаріату від 14 квітня 2014 року, посвідченої приватним нотаріусом Новоушицького районного нотаріального округу Хмельницької області Поліховською Л.В. за реєстровим № 332, останній надав згоду на укладення дружиною ОСОБА_1 договору купівлі-продажу вказаної вище земельної ділянки (а.с.78).

Таким чином, вказана земельна ділянка придбана ОСОБА_1 у шлюбі з ОСОБА_2 ..

З листа Якушинецької сільської ради №02-12/111 від 23 січня 2023 року встановлено, що інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Вінницькій області на підставі будівельного паспорту №480 від 23 жовтня 2012 року, виданого відділом містобудування та архітектури Вінницької районної державної адміністрації, зареєстровано повідомлення про початок будівельних робіт на будівництво житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1 за № ВН 6 від 25 жовтня 2012 року (замовник ОСОБА_1 ) (а.с.12 т.1).

Звертаючись до суду із вказаним позовом ОСОБА_1 зазначила, що земельну ділянку було придбано нею у власних інтересах за її особисті кошти, які надала її матір. У подальшому, коли сторони фактично перестали проживати разом, вона почала будівництво будинку на вказаній земельній ділянці.

Як вказує ОСОБА_1 , під час будівництва будинку їй стало відомо, що на земельну ділянку було накладено арешт в межах розгляду справи про стягнення з ОСОБА_2 боргу, однак, про укладення договору позики ОСОБА_2 їй нічого відомо не було.

Встановлено, що ухвалою Шаргородського районного суду Вінницької області від 29 січня 2014 року у справі №152/2419/13-ц, яка залишена без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 05 листопада 2014 року, задоволено клопотання ОСОБА_4 про забезпечення позову. Накладено арешт на 1/2 частину земельних ділянок ОСОБА_2 , в тому числі по АДРЕСА_1 , площею 0,2480 га, кадастровий номер :03:005:0088 (а.с.6-9 т.1).

11 лютого 2014 року, на підставі вказаної ухвали, у ВП №42026872 державним виконавцем відділу ДВС Вінницького районного управління юстиції Остачинською І.А. винесено постанову про накладення арешту, в тому числі на земельну ділянку з кадастровим номером :03:005:0088 (а.с.70 т.1).

07 липня 2014 року Шаргородським районним судом Вінницької області видано виконавчий лист у справі №152/2419/13-ц про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 коштів в сумі 7999 000 гривень згідно розписки від 05 лютого 2012 року та 3 4441 гривень судового збору (а.с.57-58 т.1).

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Вінницької області Собчука В.В. від 19 січня 2023 року відкрито ВП №70787783 з виконання виконавчого листа №152/2419/13-ц, виданого 07 липня 2014 року Шаргородським районним судом Вінницької області про стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 коштів в сумі 799 000 гривень згідно розписки від 05 лютого 2012 року та 3 441 гривень судового збору (а.с. 62 т.1).

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Вінницької області Собчука В.В. від 24 березня 2023 року у ВП №70787783 замінено стягувача з ОСОБА_8 на ОСОБА_4 згідно згаданої ухвали (а.с.63 т.1).

Крім того, 11 серпня 2014 року Шаргородським районним судом Вінницької області видано виконавчий лист у справі №152/2354/13-ц про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 боргу за договором позики в сумі 1 598 000 гривень та 3 відсотків річних від суми боргу в розмірі 10 511 гривень 34 копійки, а також 3 441 гривню судового збору (а.с.59-60 т.1).

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Вінницької області Собчука В.В. від 17 січня 2023 року відкрито ВП №70769088 з виконання виконавчого листа №152/2354/13-ц, виданого 11 серпня 2014 року Шаргородським районним судом Вінницької області про стягнення з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 боргу за договором позики в сумі 1 598 600,00 грн. та 3 відсотків річних від суми боргу в розмірі 10 511,34 грн, а також 3 441 грн судового збору (а.с.9 на звороті-10 т.1).

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Вінницької області Собчука В.В. від 18 січня 2023 року у ВП №70769088 накладено арешт на 1/2 частку земельної ділянки загальною площею 0,2480 га, кадастровий номер :03:005:0088, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а також на 1/2 частку житлового будинку орієнтовною площею 200 кв.м., що знаходиться на цій земельній ділянці (а.с.10 на звороті-11 т.1)

Ухвалою Шаргородського районного суду Вінницької області від 27 січня 2023 року у справі № 152/2354/13-ц відмовлено у задоволенні подання приватного виконавця виконавчого округу Вінницької області Міністерства юстиції України Собчука В.В. про звернення стягнення на нерухоме майно боржника (а.с.12 на звороті-14 т.1).

Ухвалою Шаргородського районного суду Вінницької області від 03 березня 2023 року у справі №152/2354/13-ц замінено стягувача у ВП №70787783 з примусового виконання виконавчого листа по справі №152/2354/13-ц, виданого 07 липня 2014 року Шаргородським районним судом Вінницької області з ОСОБА_8 на ОСОБА_4 (а.с.51-52 т.1).

Ухвалою Шаргородського районного суду Вінницької області від 07 червня 2023 року у справі №152/2354/13-ц задоволено подання приватного виконавця виконавчого округу Вінницької області Собчука В.В. та надано дозвіл для звернення стягнення на нерухоме майно, яке належить ОСОБА_2 , а саме 1/2 частку земельної ділянки загальною площею 0,2480 га, кадастровий номер :03:005:0088, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а також на 1/2 частку житлового будинку, який знаходиться на вказаній земельній ділянці (а.с.79-81 т.1).

На виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Вінницької області Собчука В.В. перебуває зведене виконавче провадження №70845075 про стягнення грошових коштів з боржника ОСОБА_2 , до складу якого входять:

- виконавче провадження №70787783 з примусового виконання виконавчого листа №152/2419/13-ц, виданого 07 липня 2014 року Шаргородським районним судом Вінницької області;

- виконавче провадження №70769088 з примусового виконання виконавчого листа №152/2354/13-ц, виданого 11 серпня 2014 року Шаргородським районним судом Вінницької області (а.с.67 т.1).

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

У статті 60 СК України зазначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Подібні положення містить і стаття 368 ЦК України.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).

Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю (частина сьома статті 57 СК України).

Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

За правилами частини першої статті 69, частини першої статті 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

Частинами першою, другою статті 73 СК України передбачено, що за зобов`язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

У постанові від 07 листопада 2022 року у справі № 725/7187/19 Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду зазначив, що норма частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» розрахована на ті випадки, за яких вимогу про визнання права власності та про зняття з нього арешту заявляє особа, яка є одноосібним власником або співвласником подільної речі.

Очевидно, що нерозумним було б тлумачення, яке б допускало можливість для одного із співвласників в спільній сумісній власності вимагати зняття арешту із неподільної речі в цілому чи навіть допускати конструкцію зняття арешту із частки в спільній сумісній власності. Права та інтереси іншого співвласника в спільній сумісній власності на неподільну річ мають захищатися шляхом виплати компенсації.

Згідно зі статтею 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу і на майно якого накладено арешт, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Недобросовісність поведінки подружжя при поділі спільного майна, зловживання правами й наявність негативних наслідків для кредитора підлягають доказуванню на загальних підставах.

Подібний висновок висловлено, зокрема, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18).

Розумність характерна та властива для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, а також тлумачення процесуальних норм.

Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції, правильно встановивши фактичні обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Фактично, із встановлених у справі обставин слідує, що між подружжям відсутній спір про поділ майна, а подання даного позову спрямоване на уникнення сплати боргу боржником (чоловіком позивача) або ж ускладнення виконання судового рішення про стягнення боргу.

Апеляційний суд бере до уваги, що ОСОБА_1 , подаючи апеляційну скаргу, наводить ті самі обставини і правові норми, які зазначені нею у позовній заяві.

Зі змісту п. 5 ч. 2 ст. 356 ЦПК України слідує, що саме особа, яка подає апеляційну скаргу повинна зазначити в чому полягає незаконність і (або) необґрунтованість рішення.

Отже особа, яка подає апеляційну скаргу, повинна не лише вказати про незаконність судового рішення, але у неї є обов`язок вказати в чому саме полягає незаконність рішення, тобто повинна спростувати висновки суду першої інстанції.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні навів підстави для відмови в задоволенні позову, які не були спростовані ОСОБА_1 в апеляційній скарзі.

Визнання позову відповідачем ОСОБА_2 , на якому наголошує ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, не є підставою для задоволення позову.

У ч. 4 ст. 206 ЦПК України зазначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Суд першої інстанції, розглянувши заяву відповідача про визнання позову, ухвалою суду від 25 листопада 2024 року відмовив у прийнятті визнання ОСОБА_2 позову, навівши обґрунтування свого висновку.

03 лютого 2025 року, під час апеляційного перегляду даної справи, ОСОБА_2 також було подано заяву про визнання позову.

Апеляційний суд вважає, що вказана заява про визнання позову свідчить про відсутність між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як подружжям, спору про поділ майна.

Позов подано після відкриття виконавчих проваджень, а боржником ОСОБА_2 не виконано боргові зобов`язання перед кредитором, що не спростовано сторонами, а тому підстави для задоволення позову на підставі поданої ОСОБА_2 заяви відсутні.

Факт припинення між сторонами шлюбних відносин, про що зазначає ОСОБА_1 , нею не доведений. Доказів того, що на момент розгляду справи шлюб між сторонами розірваний, в матеріалах справи не має.

Позивачка навіть не намагалася обґрунтувати свої вимоги доказами (щодо придбання земельної ділянки за кошти матері та будівництво будинку за її особисті кошти, тощо). При зверненні ОСОБА_1 до суду з позовом до чоловіка, з яким перебуває у шлюбі, між сторонами була домовленість: ОСОБА_1 подає позов з вимогою до ОСОБА_2 , який останній визнає. За таких обставин, сторони вважали, що відпадає необхідність доводити вимоги. А в разі задоволення позову та визнання спірного майна особистою власністю позивача, відповідач уникає обов`язку погасити свої зобов`язання належним йому майном.

Поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником.

Підсумовуючи, апеляційний суд дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції та не є підставою для скасування рішення суду.

Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Враховуючи викладене, тому рішення слід залишити без змін, оскільки воно ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 25 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 07 лютого 2025 року.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді В.В. Сопрун

Т.М. Шемета