ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1942/25 Справа № 185/3647/24 Суддя у 1-й інстанції - Болдирєва У. М. Суддя у 2-й інстанції - Новікова Г. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2025 року Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого судді: Новікової Г.В.

суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,

за участю секретаря Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпріапеляційну скаргу Комунального підприємства «Павлоградтеплоенерго» Павлоградської міської ради на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 жовтня 2024 року у справі за позовом Комунального підприємства «Павлоградтеплоенерго» Павлоградської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2024 року КП «Павлоградтеплоенерго» Павлоградської міської радизвернулось до суду із зазначеним вище позовом, який обґрунтовувало тим, що позивач є постачальником послуг з централізованого опалення, а відповідач є споживачем вказаних послуг, що надаються за адресою: АДРЕСА_1 . Однак відповідач оплату за спожиту фактично теплову енергію не проводив, у зв`язку з чим за період з 01.01.2002 року по 01.03.2024 року утворилась заборгованість по сплаті комунальних послуг за спожиту теплову енергію у розмірі 94 153,23 грн..

Просив стягнути із ОСОБА_1 на їх користь заборгованість по сплаті комунальних послуг за спожиту теплову енергію в сумі 94 153,23 грн., інфляційні витрати - 5 985,63 грн., 3% річних - 1 672,33 грн., пеня 162,39 грн..

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 жовтня 2024 року позовні вимоги задоволено частково: стягнуто із ОСОБА_1 на користь КП «Павлоградтеплоенерго» заборгованість по оплаті за спожиту теплову енергію за період з 01 листопада 2023 року по 01 лютого 2024 року у розмірі 5 671,48 грн. В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі КП «Павлоградтеплоенерго» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також не відповідність висновків суду обставинам справи та не повне з`ясування судом обставин справи.

Вважає, що нарахування за послуги з теплопостачання здійснюються позивачем щомісячно не залежно від початку опалювального сезону, а обов`язок оплати комунальних послуг не пов`язаний з фактом реєстрації за адресою, за якою надаються зазначені послуги. Звертає увагу, що боржник уклав договір реструктуризації боргу, а отже визнав його. Крім того суд першої інстанції не перевірив належним чином чи проживає відповідач у квартирі АДРЕСА_2 , а також чи перебуває ця квартира у власності відповідача та з якого часу. Зазначає, що з Державного реєстру речових прав вбачається, що відповідач є власником квартири АДРЕСА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 14.04.2023 року.

ОСОБА_1 надав відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як законне та обґрунтоване. Вважав, що суд першої інстанції правильно визначив розмір заборгованості за послуги з теплопостачання з моменту його реєстрації у квартирі. Звертає увагу, що до суду першої інстанції жодних документів з приводу прийняття ОСОБА_1 спадщини у вигляді квартири, за якою наявна заборгованість із теплопостачання позивачем не надано, як і не було надано договору реструктуризації, на який посилається апелянт. Зазначені докази без поважних причини не були надані позивачем суду першої інстанції, хоча процесуальний обов`язок доказування покладено саме на нього.

Про час та місце розгляду справи сторони повідомлені належним чином, про що свідчить довідка про доставку повістки до Електронного кабінету позивача та рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення у вигляді повістки на ім`я ОСОБА_1 .

Неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність осіб, які не з`явилися до суду, оскільки вони належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи і від них не надійшло письмове клопотання про відкладення розгляду справи із зазначенням поважності причин.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги відповідно до статті367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За змістом принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтею 509 ЦК України, передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі статтями 319, 321 ЦК України власність зобов`язує. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача вчасно одержувати якісні житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та згідно з умовами договору на надання таких послуг. Водночас відповідно до пункту 5 частини третьої статті 20 цього Закону такому праву прямо відповідає обов`язок споживача оплачувати надані йому житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Водночас, відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Відповідно ст. 1 Закону України «Про теплопостачання» споживач теплової енергії - фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору. У вказаній статті також визначено, що теплова енергія - товарна продукція, що виробляється на об`єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу.

Відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону України «Про теплопостачання» плата за спожиту теплову енергію повинна провадитися споживачем теплової енергії щомісячно за фактично отриману теплову енергію.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 26 квітня 2023 року.

Згідно копії ліцензії Дніпропетровської ОДА позивач є постачальником теплової енергії за вказаною вище адресою.

Згідно копії особистого рахунку № НОМЕР_1 за період з січня 2002 року по січень 2024 року за адресою: АДРЕСА_1

наявна заборгованість по сплаті комунальних платежів за надані позивачем послуги щодо теплової енергії, яка становить 94 153,23 грн.

Звертаючись до суду із позовом, КП «Павлоградтеплоенерго» зазначало, що між ними та відповідачем, як зареєстрованим у квартирі, встановились фактичні відносини з приводу надання послуг з теплопостачання. Таким чином, сторони знаходилися у фактичних договірних відносинах, згідно яких позивач надавав відповідачу послуги з теплопостачання, а відповідач був зобов`язаний сплачувати за ці послуги грошові кошти відповідно до норм та тарифів, що діяли у відповідний період.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що з відповідача підлягає стягненню заборгованість перед позивачем за фактично надані останнім послуги з теплопостачання за опалювальний період з 01 листопада 2023 року по 01 лютого 2024 року, оскільки ОСОБА_1 був зареєстрований у квартирі з 01 квітня 2023 року. При цьому зазначав, що стягнення інфляційний витрат, 3% річних та пені у зв`язку із введенням в країні воєнного стану не підлягає задоволенню.

Із таким висновком суду можливо погодитись з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 тільки з 26 квітня 2023 року почав проживати у квартирі, за якою позивачем надавались послуги з теплопостачання, а отже рішення суду з приводу того, що саме з цієї дати можливо пред`явлення претензії до відповідача щодо погашення вказаної заборгованості є правомірними. При цьому, як правильно звернув увагу суд першої інстанції, опалювальний сезон починається з листопада 2023 року, а тому заборгованість підлягає стягненню з відповідача саме з цього місяця. Посилання апелянта на те, що нарахування проводилось щомісячно і влітку та на початку осені 2023 року, не приймаються до уваги, оскільки позивачем не доведено факт надання у цей період відповідачу послуг з теплопостачання. А як зазначено вище стягненню підлягає заборгованість за фактично спожиті комунальні послуги.

З приводу доданих до апеляційної скарги доказів у вигляді договору реструктуризації та витягу з державного реєстру речових прав, то суд апеляційної інстанції не приймає їх як належні докази, оскільки позивачем порушений порядок їх подання, а також не наведено поважність причин їх ненадання під час розгляду справи у суді першої інстанції.

Посилання на те, що на суд покладено обов`язок збирання доказів, зокрема і запит вказаних документів, не відповідає положенням процесуального права, оскільки обов`язок доказування у вказаній категорії справ покладено саме на позивача. При цьому останній не заявляв у суді першої інстанції про неможливість їх надання та не звертався із відповідним клопотанням про їх витребування.

Щодо доводів апелянта про пред`явлення до ОСОБА_1 , як до спадкоємця, вимоги про стягнення заборгованості за спожиту теплоенергію слід зазначити, що у позовній заяві про це не йшлось і позов пред`являвся як до споживача послуг з теплопостачання, який проживає у квартирі та фактично споживає ці послуги.

Крім того слід звернути увагу на те, що у відповідності до положень ч.2 ст.1281 ЦК України кредиторові спадкодавця належало пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги. В зазначений строк,який є присічним позивач з такими вимогами до відповідача не звертався.

У пункті 6 частини другої статті 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої - третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.

Такі правові висновки містяться у постанові Верховного Суду від 13 січня 2021 року по справі №264/949/19, постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 145/474/17 (провадження № 61-35488св18).

За змістом ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Верховний Суд зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша, друга статті 77 ЦПК України).

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У частині першій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, заборгованість, яку КП «Павлоградтеплоенерго» просить стягнути з ОСОБА_1 за послугами з теплопостачання підлягає стягненню лише з моменту його реєстрації та початку фактичного користування комунальними послугами, а отже з початку опалювального сезону у листопаді 2023 року по 01 лютого 2024 року. Тому суд першої інстанції, з урахуванням наданих йому доказів, прийшов до правильного висновку про стягнення заборгованості з відповідача саме за цей період. А додані позивачем до апеляційної скарги докази не приймаються судом апеляційної інстанції з огляду на положення ст. 367 ЦПК України про межі розгляду та те, що позивач не зазначив поважних причин їх не подання до суду першої інстанції. При цьому ще раз звертається увага на те, що суд не повинен за власною ініціативою витребувати докази, зокрема й докази на які сторони не посилались і про які він не міг знати.

Що стосується позовних вимог про стягнення інфляції, 3% річних та пені, то суд першої інстанції, ураховуючи положення постанови КМУ №206 від 05.03.2022 року з огляду на період, за який утворилась заборгованість з теплопостачання правильно відмовив у задоволенні цих вимог.

24 лютого 2022 року Верховна Рада України затвердила Указ Президента України « Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022. Воєнний стан в Україні введено на всій території України та діє до теперішнього часу.

Постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2022 року №206 деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану постановив в умовах воєнного стану,введеного Указом Президента України від 24лютого 2022року №64 Про введення воєнного станув Україні: установлено,що до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється: нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги.

Апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на те, що апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін, підстав для відшкодування, зміни або перерозподілу судових витрат у відповідності до ст.141 ЦПК України не має.

Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову складає 101 973,58 грн. що менше двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст.368, 369, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Павлоградтеплоенерго» Павлоградської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: