ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2025 року

м. Київ

справа № 761/16797/21

провадження № 61-1117св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьоїсудової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача - Петрова Є. В.,

суддів: Грушицького А. І., Карпенко С. О., Литвиненко І. В., Пророка В. В.,

учасники справи:

позивач - перший заступник керівника Шевченківської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку письмового провадження касаційні скарги заступника керівника Київської міської прокуратури та ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Іваненко Марія Володимирівна, на постанову Київського апеляційного суду від 23 листопада 2023 року у складі колегії суддів Поліщук Н. В., Нежури В. А., Соколової В. В. у справі за позовом першого заступника керівника Шевченківської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про скасування державної реєстрації прав, визнання правочину недійсним, визнання спадщини відумерлою та витребування майна,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2021 року перший заступник керівника Шевченківської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про скасування державної реєстрації прав, визнання правочину недійсним, визнання спадщини відумерлою та витребування майна.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що за життя ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на праві власності належали квартира АДРЕСА_1 та квартира АДРЕСА_2 .

З листа Шевченківського районного управління у місті Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 27 березня 2021 року № 1160/21.12-09 відомо, що близькі та рідні особи, які можуть бути спадкоємцями ОСОБА_4 , відсутні.

Згідно з відомостями зі спадкового реєстру, наданими Першою та Дев`ятою київськими державними нотаріальними конторами Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) Міністерства юстиції України, ОСОБА_4 не укладав спадковий договір та не складав заповіт, свідоцтва про право на спадщину, яка відкрилася після смерті ОСОБА_4 , не видавалися.

Отже, спадщина, що відкрилася після смерті ОСОБА_4 і складається із зазначених квартир, є відумерлою та має бути передана територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради.

Однак 12 лютого 2016 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Патрєва Ю. П. провела державну реєстрацію права власності на спірні квартири за ОСОБА_1 на підставі договорів дарування квартир від 10 лютого 2016 року, стороною (дарувальником) у яких був нібито ОСОБА_4 .

Водночас у зв`язку зі смертю ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 не міг укласти 10 лютого 2016 року договори дарування квартир, а тому ці правочини є нікчемними (недійсними в силу закону) та такими, що спрямовані на незаконне заволодіння майном, яке мало перейти у власність територіальної громади міста Києва.

21 березня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 .

Разом із цим ОСОБА_1 не був законним власником квартири АДРЕСА_3 за вказаною адресою, а тому не мав права передавати таке майно в іпотеку ОСОБА_3 без згоди органу місцевого самоврядування. Отже, договір іпотеки, який укладено всупереч приписам статей 5, 6, 14 Закону України «Про іпотеку», підлягає визнанню недійсним у судовому порядку, оскільки в іпотеку передано майно, що мало перейти у власність територіальної громади міста Києва як відумерла спадщина.

Крім того, за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 29 березня 2016 року ОСОБА_1 відчужив квартиру АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_2 .

На думку позивача, ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_4 за вказаною адресою в особи, яка не набула право власності на неї у законний спосіб та, відповідно, не мала права на її відчуження, внаслідок чого ця квартира вибула з власності територіальної громади міста Києва поза її волею та може бути витребувана у добросовісного набувача на підставі пункту 3 частини першої статті 388 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), оскільки визнання спадщини відумерлою відповідно до статті 1277 ЦК України є підставою для набуття територіальною громадою права власності на таке майно.

Прокурор зазначав, що ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , проте всупереч положенням статті 1277 ЦК України Київська міська рада не виконалаобов`язок щодо звернення до суду із заявою про визнання спадщини відумерлою, а також не вчинила належних заходів, спрямованих на повернення спірного майна у судовому порядку, що свідчить про бездіяльність уповноваженого органу, а тому у прокурора наявні підстави для застосування представницьких повноважень у порядку, визначеному статтею 23 Закону України «Про прокуратуру».

З травня 2015 року до червня 2018 року тривали судові процеси щодо встановлення спадкоємців ОСОБА_4 та прийняття ними спадщини, а тому строк звернення до суду з цим позовом пропущений з поважних причин.

Враховуючи викладене, прокурор просив суд:

- визнати поважними причини пропущення позовної давності та поновити йому строк для пред`явлення позову;

- скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 , оформлену записом, вчиненим 12 лютого 2016 року державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Патрєвою Ю. П. за № 13235875 про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 39,0 кв. м, житловою площею 17,6 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00;

- скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 , оформлену записом, вчиненим 12 лютого 2016 року державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Патрєвою Ю. П. за № 13234723 про право власності на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 26,6 кв. м, житловою площею 14,6 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00;

- визнати недійсним договір іпотеки від 21 березня 2016 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горбуновою Л. В.;

- визнати спадщину, що відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_1 після смерті ОСОБА_4 , яка складається з квартири АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00, та квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00, відумерлою та передати спадкове майно у власність територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради;

- витребувати від ОСОБА_2 на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради квартиру АДРЕСА_2 .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Шевченківський районний суд міста Києва у складі судді Мальцева Д. О. рішенням від 09 грудня 2022 року у задоволенні позову відмовив.

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що на момент відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , спірні квартири належали спадкодавцю на праві власності, тобто входили до складу спадщини. З огляду на відсутність у спадкодавця спадкоємців за заповітом і за законом, які б прийняли спадщину, зазначені квартири після спливу одного року з часу відкриття спадщини могли б бути визнані відумерлою спадщиною та перейти у власність територіальної громади міста Києва.

Суд зробив висновок, що у зв`язку зі смертю ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 10 лютого 2016 року не міг укласти з ОСОБА_1 договори дарування спірних квартир, а тому ці правочини є нікчемними в силу закону.

Також суд зазначив, що ОСОБА_1 не був законним власником спірного майна та не мав достатній обсяг повноважень на укладення іпотечного договору від 21 березня 2016 року, за яким він передав в іпотеку ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 , а отже, наявні підстави для визнання такого договору недійсним.

Крім того, ОСОБА_1 не мав достатніх повноважень і на укладення 29 березня 2016 року договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , за яким він відчужив спірну квартиру на користь ОСОБА_2 .

Водночас суд першої інстанції зробив висновок, що спірні квартири були відчужені за нікчемними договорами дарування 10 лютого 2016 року, а прокурор звернувся до суду з цим позовом 11 травня 2021 року, тобто з пропуском загальної позовної давності тривалістю у три роки.

Вирішуючи питання щодо поважності причин пропуску строку звернення до суду з цим позовом та наявності підстав для його поновлення, суд першої інстанції зазначив, що позивач як особа, уповноважена здійснювати облік належного територіальній громаді міста Києва майна, а також як особа, уповноважена здійснювати контроль за використанням житлового фонду, не цікавився ним, не здійснював державну реєстрацію зазначеного майна у визначеному законом порядку, не перевіряв, у якому стані перебуває зазначене майно, знаючи про порушення свого права, своєчасно не звернувся до суду з відповідним позовом, а тому відсутні підстави для поновлення такого строку.

За встановлених обставин суд відмовив у задоволенні позову з підстав пропуску позовної давності.

Київський апеляційний суд постановою від 23 листопада 2023 року апеляційну скаргу першого заступника керівника Київської міської прокуратури задовольнив частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 09 грудня 2022 року скасував і ухвалив нове судове рішення, яким позов задовольнив частково.

Визнав недійсним договір іпотеки від 21 березня 2016 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горбуновою Л. В.

Визнав спадщину, що відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_1 після смерті ОСОБА_4 , яка складається з квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 26,6 кв. м, житловою площею 14,6 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00, та квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 39 кв. м, житловою площею 17,6 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00, відумерлою та передав спадкове майно у власність територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради.

Витребував від ОСОБА_2 на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 26,6 кв. м, житловою площею 14,6 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00.

У задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що з огляду на відсутність у спадкодавця ОСОБА_4 спадкоємців за заповітом і за законом, які б прийняли спадщину, спірні квартири після спливу одного року з часу відкриття спадщини мали бути визнані відумерлою спадщиною та перейти у власність територіальної громади міста Києва.

Крім того, оскільки договори дарування від 10 лютого 2016 року є нікчемними, то ОСОБА_1 не набув права власності на спірне майно і не міг ним розпоряджатися.

Подальші дії зі спірним нерухомим майном, а саме набуття права власності ОСОБА_2 , передача майна в іпотеку за умови відсутності належних документів дійсності набуття права власності на ці квартири ОСОБА_1 , не можуть мати юридичних наслідків.

За таких обставин, ураховуючи відсутність спадкоємців після смерті ОСОБА_4 , належні йому на праві власності на час відкриття спадщини спірні квартири на підставі положень статті 1277 ЦК України повинні перейти у власність територіальної громади міста Києва.

Обґрунтовуючи причини пропуску строку звернення до суду з цим позовом, прокурор зазначив, що з травня 2015 року до червня 2018 року тривали судові процеси щодо встановлення спадкоємців ОСОБА_4 . Апеляційний суд уважав зазначене підставою для поновлення порушеного права, оскільки лише після завершення судових процесів було установлено про відсутність спадкоємців померлого ОСОБА_4 та, відповідно, про порушення прав територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради. Отже, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в позові у зв`язку із пропуском позовної давності.

Задовольняючи частково позов, колегія суддів апеляційного суду керувалася тим, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно.

Отже, у спірних правовідносинах ефективним способом захисту прав територіальної громади на нерухоме майно, яке є відумерлою спадщиною, проте було незаконно відчужено іншій особі, є пред`явлення віндикаційного позову, водночас відсутні підстави для задоволення вимог про скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_1 , оскільки таке не є необхідним для ефективного відновлення прав територіальної громади.

Крім того, за положеннями статті 5 Закону України «Про іпотеку» предметом іпотеки може бути нерухоме майно, яке належить іпотекодавцю на праві власності.

За встановленими у цій справі обставинами ОСОБА_1 не набув у визначений законом спосіб право власності на квартиру АДРЕСА_1 , а тому оспорюваний договір іпотеки підлягає визнанню недійсним.

У цій справі визнання недійсним договору іпотеки є необхідним, оскільки в іншому випадку створюються перешкоди у реалізації територіальною громадою в особі Київської міської ради прав особи, якій передана відумерла спадщина.

Короткий зміст вимог та доводів касаційних скарг

19 січня 2024 року заступник керівника Київської міської прокуратури подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій з урахуванням подальших уточненьпросить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 23 листопада 2023 року в частині відмови у задоволенні позову про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 і ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення зазначеної позовної вимоги.

На обґрунтування підстав касаційного оскарження судового рішення, передбачених пунктами 1, 3 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), заявник зазначив, що суд апеляційної інстанції не врахував правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16, від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17, від 05 червня 2019 року у справі № 392/1829/17, від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, відсутні висновки Верховного Суду щодо питання застосування положень статей 2, 26, 27 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV), статей 215, 228, 388, 1277 ЦК України у подібних правовідносинах, а саме, чи є належним способом захисту порушених прав скасування державної реєстрації права власності відповідача на майно, проведеної на підставі нікчемного правочину, який є єдиним правочином щодо відчуження нерухомого майна, яке визнано судом відумерлою спадщиною та передано у власність територіальної громади (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Уточнену касаційну скаргу заступник керівника Київської міської прокуратури мотивував тим, що договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 10 лютого 2016 року між ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_1 , є нікчемним правочином, а за умови, що у подальшому таке майно не було відчужено до третіх осіб, вимога про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на спірну квартиру не могла бути розцінена апеляційним судом як неналежний спосіб захисту.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту.

Отже, апеляційний суд помилково вважав, що зазначену квартиру може бути витребувано шляхом подання віндикаційного позову на підставі частини першої статті 388 ЦК України, оскільки з урахуванням обставин цієї справи щодо нікчемності договору дарування нерухомого майна, яке не було відчужено до третіх осіб, заявлена позовна вимога про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на спірну квартиру підлягала задоволенню з метою відновлення порушених прав територіальної громади на відумерлу спадщину.

22 січня 2024 року ОСОБА_2 через представника ОСОБА_5 також подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій з урахуванням подальших уточнень просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 23 листопада 2023 року, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 09 грудня 2022 року залишити без змін.

На обґрунтування підстави касаційного оскарження судового рішення, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, заявник зазначив, що суд апеляційної інстанції не врахував правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 372/1387/13, від 17 жовтня 2018 року у справі № 362//44/17, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 та у постановах Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 913/112/18, від 22 січня 2020 року у справі № 754/14094/17, від 15 травня 2020 року у справі № 922/1467/19, від 17 червня 2020 року у справі № 359/9716/16, від 27 січня 2021 року у справі № 922/496/20, від 14 квітня 2021 року у справі № 922/624/20, від 17 вересня 2021 року у справі № 922/1017/20, від 22 вересня 2021 року у справі № 922/3403/20, від 24 листопада 2021 року у справі № 201/423/19, від 12 квітня 2022 року у справі № 761/31873/19, від 21 червня 2022 року у справі № 757/27707/17.

Уточнену касаційну скаргу ОСОБА_2 мотивував тим, що він є добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_2 й така добросовісність презюмується, тому спірна квартира не може бути витребувана у нього за віндикаційним позовом.

Крім того, витребування у нього як добросовісного набувача спірної квартири, в якій він постійно проживає, становитиме непропорційне втручання у мирне володіння цим майном та призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), покладе на нього надмірний індивідуальний тягар, спричинений втратою житла.

Вказує, що прокурор не довів об`єктивних обставин, які б слугували підставою для висновку про поважні причини пропуску строку для звернення до суду з цим позовом у 2021 році, а сплив позовної давності є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Саме позивач повинен довести поважність причин пропуску позовної давності та факт своєї необізнаності щодо укладення спірного договору купівлі-продажу квартири. При цьому особа, здійснюючи право власності на належне їй майно (особливо нерухоме), має діяти відповідально, зокрема проявляти турботу щодо цього майна, бути обізнаною про його стан тощо. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав не може бути підставою для поновлення пропущеного строку для звернення до суду.

З огляду на те, що Київська міська рада як особа, уповноважена здійснювати облік належного територіальній громаді міста Києва майна, а також як особа, уповноважена здійснювати контроль за використанням нежитлового фонду, не цікавилася ним, не здійснювала державну реєстрацію зазначеного майна у визначеному законом порядку, не перевіряла, в якому стані перебуває зазначене майно, знаючи про порушення свого права, своєчасно не звернулася до суду з відповідним позовом, то підстави для поновлення пропущеної позовної давності були відсутні, про що правильно зазначив суд першої інстанції.

Аргументи інших учасників справи

У березні 2024 року Шевченківська окружна прокуратура міста Києва подала відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2 , у якому просила залишити цю скаргу без задоволення, посилаючись на те, що оскаржувана постанова апеляційного суду в частині задоволених позовних вимог є законною та обґрунтованою, ухваленою відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи.

У березні 2024 року ОСОБА_2 через представника ОСОБА_5 подав відзив на касаційну скаргу заступника керівника Київської міської прокуратури, у якому просив залишити цю скаргу без задоволення, посилаючись на те, що оскаржувана постанова апеляційного суду є незаконною в цілому, а тому рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 09 грудня 2022 року слід залишити без змін.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 19 лютого 2024 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою заступника керівника Київської міської прокуратури та витребував матеріали цієї справи з Шевченківського районного суду міста Києва.

Верховний Суд ухвалою від 20 лютого 2024 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Іваненко М. В.

06 березня 2024 року справу № 761/16797/21 передано до Верховного Суду.

Верховний Суд ухвалою від 24 квітня 2024 року пояснення Київської міської ради на касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Іваненко М. В., у цій справі повернув заявнику без розгляду.

Верховний Суд ухвалою від 27 листопада 2024 року призначив справу до судового розгляду.

Фактичні обставини, з`ясовані судами

На підставі свідоцтва про право власності на житло від 10 березня 1998 року та свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18 квітня 2002 року ОСОБА_4 на праві власності належали квартира АДРЕСА_2 та квартира АДРЕСА_1 (том 1, а. с. 23, 25, 81, 83).

Згідно з актовим записом про смерть від 30 липня 2013 року № 12684 ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (том 1, а. с. 41).

Інформаційною довідкою зі спадкового реєстру від 22 квітня 2021 року № 64470222 підтверджується, що спадкова справа щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 заведена Дев`ятою київською державною нотаріальною конторою. Свідоцтва про право на спадщину не видавалися (том 1, а. с. 49).

Із матеріалів спадкової справи № 35/2015, заведеної Дев`ятою київською державною нотаріальною конторою, відомо, що із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 звернулися ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . Державний нотаріус Майданник І. В. постановами про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 30 січня 2015 року, від 04 серпня 2015 року, від 18 серпня 2016 року та від 21 грудня 2016 року відмовила ОСОБА_6 , ОСОБА_7 і ОСОБА_9 у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом у зв`язку з непідтвердженням факту родинних відносин, факту проживання з померлим спадкодавцем однією сім`єю протягом п`яти років, а також ненаданням оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове майно (том 1, а. с. 65-71).

23 листопада 2015 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості за № 0000335 про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 15, частиною четвертою статті 190 Кримінального кодексу України, а саме за фактом вчинення невстановленою особою замаху на заволодіння шахрайським шляхом квартирою АДРЕСА_2 (том 1, а. с. 78).

10 лютого 2016 року між ОСОБА_4 як дарувальником та ОСОБА_1 як обдаровуваним укладено нотаріально посвідчений договір дарування квартири, за яким ОСОБА_4 безоплатно передав (подарував), а ОСОБА_1 прийняв у дар квартиру АДРЕСА_1 (том 1, а. с. 109, 110).

Цього ж дня, 10 лютого 2016 року, між ОСОБА_4 як дарувальником та ОСОБА_1 як обдаровуваним укладено нотаріально посвідчений договір дарування квартири, за яким ОСОБА_4 безоплатно передав (подарував), а ОСОБА_1 прийняв у дар квартиру АДРЕСА_2 (том 1, а. с. 115, 116).

12 лютого 2016 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Патрєва Ю. П. провела державну реєстрацію права власності на зазначені квартири за ОСОБА_1 на підставі договорів дарування квартир від 10 лютого 2016 року, стороною (дарувальником) у яких був ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто до вчинення цих правочинів.

21 березня 2016 року між ОСОБА_1 (іпотекодавець) та ОСОБА_3 (іпотекодержатель) укладено договір іпотеки, за умовами якого для забезпечення виконання зобов`язань за договором позики іпотекодавець передає іпотекодержателю квартиру АДРЕСА_1 (том 1, а. с. 147-150).

На підставі договору купівлі-продажу квартири від 29 березня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горбуновою Л. В. та зареєстрованого у реєстрі за № 510, ОСОБА_1 продав ОСОБА_2 однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 (том 1, а. с. 151-153).

Суди також з`ясували, що Солом`янський районний суд міста Києва ухвалою від 12 жовтня 2015 року у справі № 760/14653/15-ц заяву ОСОБА_7 , заінтересована особа - Головне територіальне управління юстиції у місті Києві, про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, залишив без розгляду (том 1, а. с. 161, 162).

Шевченківський районний суд міста Києва ухвалою від 25 грудня 2015 року у справі № 761/12655/15-ц заяву першого заступника прокурора Шевченківського району міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради, заінтересовані особи: Головне управління юстиції у місті Києві, ОСОБА_7 , про визнання спадщини, що відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_1 після смерті ОСОБА_4 , яка складається з квартири АДРЕСА_2 та квартири АДРЕСА_1 , відумерлою та передання спадкового майна у власність територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради залишив без розгляду у зв`язку із наявністю спору про право (том 1, а. с. 163, 164).

Шевченківський районний суд міста Києва заочним рішенням від 03 листопада 2016 року у справі № 761/34889/15-ц у задоволенні позову ОСОБА_7 до Київської міської ради, треті особи: Головне територіальне управління юстиції у місті Києві, ОСОБА_6 , про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу і постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, визнання права власності на спадкове майно відмовив (том 1, а. с. 165-168).

Біловодський районний суд Луганської області рішенням від 15 листопада 2016 року у справі № 2-о/408/344/16 встановив факт родинних відносин між померлим ОСОБА_4 та ОСОБА_9 та визнав заявника таким, що прийняв спадщину.

Апеляційний суд Луганської області постановою від 28 березня 2018 року у справі № 2-о/408/344/16 рішення Біловодського районного суду Луганської області від 15 листопада 2016 року скасував. Заяву ОСОБА_9 про встановлення факту, що має юридичне значення, залишив без розгляду (том 1, а. с. 191-195).

Шевченківський районний суд міста Києва рішенням від 07 лютого 2018 року у справі № 761/45714/16-ц позов ОСОБА_9 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Київського нотаріального округу Патрєва Ю. П., приватний нотаріус Київського нотаріального округу Горбунова Л. В., про визнання права власності та визнання договорів недійсними задовольнив частково. Визнав недійсними договори дарування квартири АДРЕСА_2 та квартири АДРЕСА_1 , укладені 10 лютого 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Патрєвою Ю. П. (том 1, а. с. 199-205).

Апеляційний суд міста Києва постановою від 20 червня 2018 року у справі № 761/45714/16-ц рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 07 лютого 2018 року скасував і ухвалив нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_9 відмовив (том 1, а. с. 206-211).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пунктів 1, 3 абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Зміст касаційних скарг з урахуванням принципу диспозитивності свідчить про те, що заступник керівника Київської міської прокуратури оскаржує постанову апеляційного суду тільки в частині відмови у задоволенні позову про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 , тоді як ОСОБА_2 фактично оскаржує таку постанову лише в частині задоволення позовних вимог про визнання спадщини у вигляді квартири АДРЕСА_2 відумерлою та витребування цієї квартири на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради.

Відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 правом на касаційне оскарження не скористалися, постанову суду апеляційної інстанції у частині задоволених позовних вимог про визнання договору іпотеки від 21 березня 2016 року недійсним та визнання спадщини у вигляді квартири АДРЕСА_1 відумерлою не оскаржили, хоча саме вони були притягнуті до участі у справі для відповіді за такими пред`явленими вимогами та мають безпосередній зв`язок з цими спірними матеріальними правовідносинами. Тож у цій частині судове рішення не є предметом касаційного перегляду.

Отже, на підставі положень частини першої статті 400 ЦПК України Верховний Суд переглядає постанову апеляційного суду винятково у межах фактичних вимог касаційних скарг, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга заступника керівника Київської міської прокуратури підлягає задоволенню, а касаційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувана постанова апеляційного суду повною мірою не відповідає.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Щодо скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно з частинами першою та другою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як передбачено частиною першою статті 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частинами першою та другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

За змістом статті 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування (стаття 717 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України (в редакції, чинній на час нотаріального посвідчення договору дарування квартири) договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина перша статті 220 ЦК України).

Тобто правовим наслідком недодержання вимоги про нотаріальне посвідчення договору є його нікчемність.

У постанові Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 753/15818/19 (провадження № 61-11676св21) зазначено, що правовим наслідком недодержання вимоги про нотаріальне посвідчення договору є його нікчемність. Суди встановили, що підпис від імені ОСОБА_1 у договорі іпотеки від 19 грудня 2018 року, посвідченому приватним нотаріусом КМНО, виконаний не ОСОБА_1, а іншою особою. Враховуючи те, що позивач не підписувала договір іпотеки від 19 грудня 2018 року, а отже, під час укладення цього правочину не додержано вимог закону про нотаріальне посвідчення договору і такий договір є нікчемним.

Згідно з частинами першою, другою статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

У зазначеній статті визначено правові наслідки вчинення правочинів, що порушують публічний порядок, а також встановлено їх перелік.

Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, ЦК України керується змістом самої протиправної дії, її антисоціальним характером, а також значущістю порушених прав і свобод людини та громадянина внаслідок вчинення такого правочину.

Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 910/4932/19, від 25 березня 2021 року у справі № 911/2961/19, від 31 січня 2024 року у справі № 461/8830/17, від 16 лютого 2024 року у справі № 917/1173/22.

При цьому категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо тих, які стосуються суттєвих основ правопорядку.

З огляду на зазначене можна зробити висновок, що публічний порядок - це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави.

Об`єктивна сторона такого правочину вказує на суперечність його нормативно-правовим актам, у яких закріплюються конституційні права та свободи людини і громадянина; право державної, комунальної та приватної власності тощо.

Суб`єктивна ознака правочину, що порушує публічний порядок, полягає у спрямованості дії сторін (сторони) на досягнення протиправного результату, яка вказує на умисне вчинення такого правочину.

Отже, для нікчемного за статтею 228 ЦК України правочину очевидним є те, що особа має намір вчинити такі дії, які є суспільно небезпечними, порушують норми публічного права; зазвичай такі дії цілеспрямовано порушують публічний порядок, тобто особа саме це має на меті, усвідомлює, що її дії насправді не є правочином, а суспільно небезпечним правопорушенням.

Якщо укладення договору мало на меті зловживання або шахрайство (заволодіння чужим майном), це може розглядатися як порушення публічного порядку.

У постанові Верховного Суду від 22 лютого 2023 року у справі № 521/2553/19 (провадження № 61-16331св21) зазначено, що встановлення дати смерті особи та відкриття спадщини є ключовим для вирішення спору щодо реалізації права територіальної громади на відумерлу спадщину, а також похідних вимог, спрямованих на захист цього законного інтересу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, ЦК України керується змістом самої протиправної дії та небезпекою її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значущістю порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину. Правочини, вчинені від імені померлої особи, є такими, що порушують публічний порядок, оскільки умисно укладені з метою незаконного заволодіння чужим майном - квартирою, право на яку як відумерлу спадщину має відповідна територіальна громада. Померла особа в силу положень статей 25, 30 ЦК України не має цивільної правоздатності та дієздатності, не може набути цивільні права і нести цивільні обов`язки, зокрема відчужити нерухоме майно за договором дарування, а тому інші особи за таким договором не набувають права власності на таке майно та не мають права його відчужувати.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено: «Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) зробила такий висновок: «Визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».

У справі, яка переглядається, встановивши, що на час укладення та нотаріального посвідчення договорів дарування квартири АДРЕСА_2 та квартири АДРЕСА_1 від ІНФОРМАЦІЯ_2 власник цього майна ОСОБА_4 помер, що свідчить про відсутність у нього цивільної правоздатності на момент вчинення правочинів і неможливість укладення ним договорів, суди підтвердили обставину нікчемності зазначених договорів дарування, які фактично були спрямовані на незаконне заволодіння чужим майном.

Суд повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб особа набула право власності на спірний об`єкт і чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному позивачем.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19, пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19, пункт 98).

Вирішуючи спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити.

Таким чином, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права та забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

За доводами касаційної скарги заступника керівника Київської міської прокуратури оспорюється відмова суду апеляційної інстанції у скасуванні державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 , яка проведена на підставі нікчемного договору дарування.

У частині першій статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 2 Закону № 1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до практики Великої Палати Верховного Суду відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), пункт 4.17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18).

Згідно з частиною другою статті 3 Закону № 1952-IV (в редакції, чинній на час нотаріального посвідчення договорів дарування квартир) речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 27 Закону № 1952-IV (в редакції, чинній на час нотаріального посвідчення договорів дарування квартир) державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката.

Київська міська рада не є стороною нікчемного договору дарування, однак цим договором порушуються її права, адже квартира АДРЕСА_1 вибула зі спадкової маси після смерті ОСОБА_4 , а проведена на підставі нікчемного правочину державна реєстрація права власності на спірну квартиру за відповідачем ОСОБА_1 обмежує право міської ради на отримання у власність територіальної громади міста Києва такого майна як відумерлої спадщини.

Згідно з частиною третьою статті 26 Закону № 1952-IV відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

Отже, скасування судом державної реєстрації речових прав на нерухоме майно має наслідком повернення у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, на що також спрямований позов прокурора.

Встановлення прав та обов`язків сторін у спірних правовідносинах здійснюється відповідно до матеріального права, яке діяло на час виникнення таких правовідносин.

Способи захисту прав та інтересів встановлюються матеріальним правом. Водночас якщо спосіб захисту прав або інтересів позивача застосовується судом, то таке застосування здійснюється на час ухвалення судового рішення, а отже, способи захисту прав або інтересів визначаються правом, яке діє на час ухвалення судового рішення.

З урахуванням обставин конкретної справи та за умови, якщо правовідносини щодо спірного нерухомого майна мають договірний характер і таке майно не було відчужено до третіх осіб, вимога про скасування державної реєстрації прав на нерухоме майно не може бути розцінена судами як неналежний спосіб захисту. Задоволення такого позову призводить до відновлення становища, яке існувало до прийняття державним реєстратором відповідного рішення. Зазначене відповідає способу захисту, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України.

У постанові Верховного Суду від 08 березня 2023 року в справі № 715/196/21 (провадження № 61-19819св21) зазначено, що Чернівецька обласна державна адміністрація зареєструвала право власності на земельну ділянку, якою не вправі розпоряджатися, тому суди правильно виснували, що відновити становище, яке існувало до порушення, можливо шляхом скасування державної реєстрації права власності на землю.

Верховний Суд у постанові від 22 лютого 2023 року у справі № 521/2553/19 (провадження № 61-16331св21) зробив висновок, що предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його із чужого незаконного володіння. Саме власнику або законному користувачу майна належить право на витребування майна з незаконного володіння. […] За умов, коли спадщина не набула статусу відумерлої, зокрема за наслідком набрання судовим рішенням законної сили про визнання її такою і це право не зареєстровано за територіальною громадою, орган місцевого самоврядування не є власником або законним користувачем спірного майна, яке незаконно вибуло з його володіння, а тому у нього немає підстав для витребування майна на свою користь як неволодіючого власника або користувача.

Отже, зурахуванням обставин цієї справи щодо нікчемності договору дарування квартири АДРЕСА_1 , яку суд апеляційної інстанції визнав відумерлою спадщиною та передав у власність територіальної громади міста Києва, а також беручи до уваги те, що інші правочини щодо відчуження спірного майна не укладалися, скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на зазначену квартиру було необхідним для ефективного захисту законного інтересу територіальної громади на реалізацію права на відумерлу спадщину.

Таким чином, враховуючи, що державна реєстрація речового права на підставі нікчемного правочину порушує права та законні інтереси територіальної громади міста Києва, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для її скасування та безпідставно вважав, що у спірних правовідносинах ефективним способом захисту прав територіальної громади на згадане нерухоме майно як відумерлу спадщину є пред`явлення віндикаційного позову на підставі статті 388 ЦК України.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, то рішення суду першої інстанції та оскаржувана постанова апеляційного суду підлягають скасуванню у частині вирішення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власностіз ухваленням у цій частині нового рішення про задоволення вказаної вимоги, враховуючи викладені вище мотиви.

Щодо вирішення позовних вимог про визнання спадщини у вигляді квартири АДРЕСА_2 відумерлою та витребування цієї квартири на користь територіальної громади

У частині другій статті 328 ЦК України передбачено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Згідно з частиною першою статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі, зокрема, за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача.

Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суди повинні встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власника на підставі обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, зокрема, чи з волі власника вибуло це майно з його володіння.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 29 березня 2017 року у справі № 6-3104цс16 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 674/31/15-ц (провадження № 14-288цс18).

Добросовісний набувач не повинен перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, а може діяти, покладаючись на такі відомості, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей (пункт 6.50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21)).

Згідно з частинами першою-третьою статті 1277 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини.

Відповідно до статті 338 ЦПК України суд, встановивши, що спадкоємці за заповітом і за законом відсутні або спадкоємці усунені від права на спадкування, або спадкоємці не прийняли спадщину чи відмовилися від її прийняття, ухвалює рішення про визнання спадщини відумерлою та про передачу її територіальній громаді відповідно до закону.

У постанові Верховного Суду від 22 лютого 2023 року у справі № 521/2553/19 (провадження № 61-16331св21) зазначено, що заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини. Однак відповідно до частини четвертої статті 334 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається з моменту реєстрації цього права. Зміст зазначених норм права свідчить про те, що спадщина набуває статусу відумерлої саме після набуття чинності рішенням суду про визнання її такою, а право власності на зазначене майно набувається у територіальної громади з моменту реєстрації цього права за громадою. До звернення із заявою про визнання спадщини відумерлою і набрання законної сили відповідним рішенням суду у територіальної громади існує законний інтерес, заснований на правових нормах, що регулюють правовідносини щодо підстав набуття і припинення права власності після смерті особи, у якої відсутні спадкоємці. Цей інтерес (законні очікування) полягає у прагненні органу місцевого самоврядування набути право власності на відумерлу спадщину. Паралельно з цим інтересом у територіальної громади існує обов`язок звернутися до суду з заявою про визнання спадщини відумерлою.

У справі, яка переглядається, суди встановили, що:

- власник спірної квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ,спадкоємці відсутні;

- договір дарування від 10 лютого 2016 року, за умовами якого ОСОБА_4 передав ОСОБА_1 безоплатно у власність зазначену квартиру, є нікчемним правочином, оскільки такий вчинено від імені померлої особи з метою незаконного заволодіння чужим майном - квартирою, право на яку як відумерлу спадщину має територіальна громада міста Києва;

- у подальшому на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири від 29 березня 2016 року ОСОБА_1 відчужив спірну квартиру на користь ОСОБА_2 .

Вирішуючи спір, як суд першої інстанції, так і суд апеляційної інстанції дійшли висновків, що Київська міська рада має право на визнання спадщини, що відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_1 після смерті ОСОБА_4 , яка складається, у тому числі, із зазначеної квартири, відумерлою, а також на витребування такого майна, яке вибуло з володіння територіальної громади поза її волею, у кінцевого набувача ОСОБА_2 відповідно до пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України.

Водночас суд першої інстанції, відмовлячи у задоволенні позовних вимог, керувався тим, що спірна квартира була відчужена за нікчемним договором дарування 10 лютого 2016 року, а прокурор звернувся до суду з цим позовом 11 травня 2021 року, тобто з пропуском загальної позовної давності тривалістю у три роки, і не навів поважних причин її пропущення.

Натомість апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позовні вимоги, керувався тим, що з травня 2015 року до червня 2018 року тривали судові процеси щодо встановлення спадкоємців ОСОБА_4 і лише після їх завершення було з`ясовано про відсутність таких спадкоємців та, відповідно, про порушення прав територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради. У зв`язку з цим колегія суддів визнала поважними причини пропущення прокурором позовної давності та вважала, що порушене право підлягає захисту.

Верховний Суд вважає правильним висновок суду першої інстанцій в частині відмови у задоволенні вказаних позовних вимог, однак не може погодитися з мотивами такої відмови з огляду на таке.

Відповідно до приписів статті 1280 ЦК України, якщо після спливу строку для прийняття спадщини і після розподілу її між спадкоємцями спадщину прийняли інші спадкоємці (частини друга і третя статті 1272 цього Кодексу), вона підлягає перерозподілу між ними. Такі спадкоємці мають право вимагати передання їм у натурі частини майна, яке збереглося, або сплати грошової компенсації. Якщо майно, на яке претендує спадкоємець, що пропустив строк для прийняття спадщини, перейшло як відумерле до територіальної громади і збереглося, спадкоємець має право вимагати його передання в натурі. У разі його продажу спадкоємець має право на грошову компенсацію.

Згідно зі статтею 8 ЦК України, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). У разі неможливості використати аналогію закону для регулювання цивільних відносин вони регулюються відповідно до загальних засад цивільного законодавства (аналогія права).

Інтерес територіальної громади в отриманні спадкового майна у власність громади в разі відсутності спадкоємців є наслідком неотримання спадщини будь-ким зі спадкоємців або наслідком їх відсутності взагалі. За таких обставин слід дійти висновку, що такі правовідносини є подібними до спадкових, хоч до них у цілому не належать. На користь цього висновку свідчить також розміщення норм права про можливість визнання спадщини відумерлою саме у книзі шостій ЦК України «Спадкове право».

Отже, захист інтересу територіальної громади щодо відумерлого майна повинен регулюватись та здійснюватися таким самим способом, керуючись тими самими принципами, як і можливість захистити своє право спадкоємцем, який своєчасно спадщину не прийняв, вона була визнана відумерлою та продана іншій особі.

Як зазначалось, стаття 1280 ЦК України передбачає, що якщо майно, на яке претендує спадкоємець, що пропустив строк для прийняття спадщини, перейшло як відумерле до територіальної громади і збереглося, спадкоємець має право вимагати його передання в натурі. У разі ж продажу такого майна спадкоємець має право на грошову компенсацію.

Аналіз змісту зазначеної норми свідчить про те, що право на отримання спадкового майна в натурі виникає у спадкоємця лише у разі, якщо майно, що було визнане відумерлою спадщиною, збереглося і не було відчужене територіальною громадою. Якщо ж воно було відчужене іншій особі за договором або не збереглося, то спадкоємець має право лише на компенсацію його вартості у грошовому еквіваленті. Отже, застосовуючи аналогію закону, й територіальна громада в разі відчуження спадкового майна особою, яка не є спадкоємцем, або незбереження цього майна, на користь добросовісного набувача має право на отримання лише грошової компенсації.

Закон передбачає саме такий спосіб захисту порушеного інтересу територіальної громади та спосіб відновлення її інтересу на спадкове майно за відсутності спадкоємців (стаття 16 ЦК України) та у разі продажу спадкового майна іншій особі, якщо остання є добросовісним набувачем.

До таких висновків, які підлягають врахуванню відповідно до положень частини третьої статті 400 ЦПК України, дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20).

Аналогічні висновки Верховний Суд, з посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20), зробив, зокрема, у постановах від 22 лютого 2023 року у справах № 202/8669/19 (провадження № 61-20544св21) і № 521/2553/19 (провадження № 61-16331св21), від 15 березня 2023 року у справі № 336/665/19 (провадження № 61-13591св21), від 04 жовтня 2023 року у справі № 205/6482/19 (провадження № 61-1253св23), від 11 квітня 2024 року у справі № 756/16117/21 (провадження № 61-795св24), від 24 квітня 2024 року у справі № 569/18608/21 (провадження № 61-6420св23) та багатьох інших.

При цьому Верховний Суд враховує, що в ухвалі від 03 квітня 2024 року у справі № 569/18608/21 (провадження № 14-23цс24) Велика Палата Верховного Суду констатувала, що з часу прийняття нею 14 грудня 2022 року постанови у справі № 461/12525/15-ц із висновком щодо застосування статті 1280 ЦК України до правовідносин за участі територіальної громади цей висновок не застарів, а такі вади тієї постанови, які б зумовлювали потребу відступлення від нього, - відсутні.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 грудня 2024 року у справі № 754/446/22 (провадження № 61-7349сво23) зазначив: «Територіальна громада в разі відчуження спадкового майна особою, яка не є спадкоємцем, або незбереження цього майна, на користь добросовісного набувача, має право на отримання лише грошової компенсації; закон передбачає саме такий спосіб захисту порушеного інтересу територіальної громади та спосіб відновлення її інтересу на спадкове майно за відсутності спадкоємців (стаття 16 ЦК України) та у разі продажу спадкового майна іншій особі, якщо остання є добросовісним набувачем; з метою захисту порушеного права чи інтересу територіальної громади при відчуженні спадкового майна розмір грошової компенсації вартості цього майна визначається, виходячи з його ринкової вартості на час розгляду спору в суді або на час добровільного врегулювання спору між сторонами цих правовідносин. Отже, за встановлених фактичних обставин у цій справі при відчуженні спадкового майна територіальна громада має право лише на компенсацію вартості спадкового майна за ринковими цінами, а тому позовні вимоги територіальної громади про визнання спадщини відумерлою та передачу її територіальній громаді міста Києва задоволенню не підлягають. Крім того, суди не врахували, що саме власнику або законному користувачу майна належить право на витребування майна з незаконного володіння (див.: постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2110/15-ц, провадження № 14-247цс18; від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13). У цій справі суди встановили, що позивач не є власником або законним користувачем спірного майна, яке незаконно вибуло з його володіння, а тому у нього немає підстав для витребування майна на свою користь як неволодіючого власника або користувача».

Як зазначалось, за умов, коли спадщина не набула статусу відумерлої, зокрема за наслідком набрання судовим рішенням законної сили про визнання її такою, і це право не зареєстровано за територіальною громадою, орган місцевого самоврядування не є власником або законним користувачем спірного майна, яке незаконно вибуло з його володіння, а тому у нього немає підстав для витребування майна на свою користь як неволодіючого власника або користувача (постанова Верховного Суду від 22 лютого 2023 року у справі № 521/2553/19 (провадження № 61-16331св21)).

Обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 54), від 06 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 (пункт 99), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункт 6.56), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.46), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16 (пункт 155)).

У справі, яка переглядається, ОСОБА_2 набув право власності на квартиру АДРЕСА_2 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 29 березня 2016 року.

Матеріали справи не містять належних і допустимих доказів недобросовісної поведінки ОСОБА_2 щодо набуття спірного майна у власність і такі не встановлені судами першої та апеляційної інстанцій.

Таким чином, після набуття ОСОБА_2 у власність спадкового майна у вигляді зазначеної квартири територіальна громада має право лише на грошову компенсацію вартості цього майна, а тому позовні вимоги про визнання спадщини відумерлою та витребування майна з незаконного володіння добросовісного набувача задоволенню не підлягають.

Схожі висновки містяться у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2024 року у справі № 947/29377/20 (провадження № 61-6164св24), від 31 жовтня 2024 року у справі № 756/4395/22 (провадження № 61-7105св24) та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2024 року у справі № 754/446/22 (провадження № 61-7349сво23).

Наведеного суд апеляційної інстанції не врахував та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про визнання спадщини у вигляді квартири АДРЕСА_2 відумерлою та витребування цієї квартири від ОСОБА_2 на користь територіальної громади міста Києва.

Натомість суду першої інстанції належало відмовити у задоволенні зазначених вимог з підстав обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту, а не через пропуск позовної давності.

Таким чином, визначені судом першої інстанції правові підстави для відмови в задоволенні означених позовних вимог, а апеляційного суду - для задоволення цих вимог, є помилковими.

Згідно з частиною третьою статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

За таких обставин, з огляду на необхідність врахування висновків щодо застосування норм права, викладених у згаданих вище постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2024 року у справі № 947/29377/20 (провадження № 61-6164св24) та від 31 жовтня 2024 року у справі № 756/4395/22 (провадження № 61-7105св24), тобто в судових рішеннях Верховного Суду, ухвалених після подання касаційних скарг, колегія суддів дійшла висновку про вихід за межі доводів та вимог касаційної скарги ОСОБА_2 на підставі частини третьої статті 400 ЦПК України.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, то оскаржувану постанову апеляційного суду в частині задоволення позовних вимог про визнання спадщини у вигляді квартири АДРЕСА_2 відумерлою та витребування цієї квартири від ОСОБА_2 на користь територіальної громади міста Києва необхідно скасувати, а рішення суду першої інстанції в частині наведених цим судом підстав для відмови у задоволенні вказаних вимог змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційних скарг

Відповідно до частин першої, четвертої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

З огляду на викладене колегія суддів Верховного Суду вважає за необхідне:

касаційну скаргу заступника керівника Київської міської прокуратури задовольнити;

рішення суду першої інстанції та оскаржувану постанову апеляційного суду в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 скасувати і ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення вказаної вимоги із підстав, передбачених статтею 412 ЦПК України;

касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником Іваненко М. В., задовольнити частково;

постанову апеляційного суду в частині задоволення позовних вимог про визнання спадщини у вигляді квартири АДРЕСА_2 відумерлою та витребування цієї квартири від ОСОБА_2 на користь територіальної громади міста Києва скасувати, а рішення суду першої інстанції в частині наведених цим судом підстав для відмови у задоволенні вказаних вимог змінити із підстав, передбачених статтею 412 ЦПК України, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема, з резолютивної частини із зазначенням у ній нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Згідно з частинами першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на викладене, оскільки за результатами касаційного перегляду цієї справи колегія суддів дійшла висновку про скасування оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції в частині задоволених позовних вимог, пред`явлених до відповідача ОСОБА_2 , і залишення в силі рішення суду першої інстанції, яким у задоволенні таких вимог відмовлено у повному обсязі, то на підставі положень статті 141 ЦПК України всі судові витрати, які апеляційний суд стягнув з названого відповідача на користь Київської міської прокуратури у зв`язку з розглядом справи в судах першої та апеляційної інстанцій, покладаються на позивача. Тобто оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції, якою позивачу було відшкодовано судові витрати за рахунок відповідача ОСОБА_2 , також підлягає скасуванню, незалежно від доводів касаційної скарги ОСОБА_2 та наведених ним підстав оскарження цього судового рішення.

За подання касаційної скарги ОСОБА_2 не сплачував судовий збір, оскільки він, будучи особою з інвалідністю ІІ групи, звільнений від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях на підставі пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Згідно з частиною четвертою статті 6 Закону України «Про судовий збір», якщо скаргу (заяву) подано про перегляд судового рішення в частині позовних вимог (сум, що підлягають стягненню за судовим рішенням), судовий збір за подання скарги (заяви) вираховується та сплачується лише щодо перегляду судового рішення в частині таких позовних вимог (оспорюваних сум).

У цій справі заступник керівника Київської міської прокуратури подав касаційну скаргу про перегляд постанови апеляційного суду тільки в частині відмови у задоволенні однієї позовної вимоги немайнового характеру про скасування державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 і саме ОСОБА_1 є такою особою, за рахунок якої можливо задовольнити зазначену позовну вимогу, оскільки належним відповідачем у такому спорі є особа, речове право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

За подання касаційної скарги про перегляд постанови апеляційного суду в частині зазначеної позовної вимоги, яку за результатами касаційного перегляду цієї справи Верховний Суд задовольнив, Київська міська прокуратура сплатила судовий збір у розмірі 4 540,00 грн, який, враховуючи викладені вище мотиви, підлягає стягненню на користь названої прокуратури лише з відповідача ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу заступника керівника Київської міської прокуратури задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 09 грудня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 листопада 2023 року в частині вирішення позовної вимоги першого заступника керівника Шевченківської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 про скасування державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.

Скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 39,0 кв. м, житловою площею 17,6 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00, запис за № 13235875 про яку внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Патрєвої Юлії Павлівни від 12 лютого 2016 року, індексний номер 28220439, підстава для державної реєстрації - договір дарування, серія та номер 250, виданий 10 лютого 2016 року.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь Київської міської прокуратури судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 4 540 (чотири тисячі п`ятсот сорок) грн 00 коп.

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Іваненко Марія Володимирівна, задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 23 листопада 2023 року в частині вирішення позовних вимог про визнання спадщини у вигляді квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 26,6 кв. м, житловою площею 14,6 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00, відумерлою та витребування цієї квартири від ОСОБА_2 на користь територіальної громади міста Києва скасувати, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 09 грудня 2022 року в частині наведених цим судом підстав для відмови у задоволенні зазначених позовних вимог змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанову Київського апеляційного суду від 23 листопада 2023 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь Київської міської прокуратури 2 611,12 грн на відшкодування судових витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору в суді першої інстанції, та 3 916,67 грн на відшкодування судових витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору в суді апеляційної інстанції, скасувати.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Є. В. Петров
СуддіА. І. Грушицький
С. О. Карпенко
І. В. Литвиненко
В. В. Пророк