провадження № 2/753/4418/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2025 року Дарницький районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Коренюк А.М.

при секретарі Хильченко С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Дарницький відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління юстиції (м.Київ), ОСОБА_3 , про оспорювання батьківства, виключення відомостей про особу батька з актового запису про народження дитини, суд -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у липні 2024 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Дарницький відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління юстиції (м.Київ), ОСОБА_3 , про оспорювання батьківства, виключення відомостей про його особу як батька з актового запису про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позов мотивований тим, що 05.06.1976 року між ним ( ОСОБА_1 ) та ОСОБА_3 укладено шлюб, який уподальшому не склався унаслідок відсутності порозуміння та розбіжностей у життєвих та сімейних поглядах, й рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 22.03.2022 року шлюб між ними розірвано.

Беззаперечно довіряючи дружині, він не допускав припущення того, що не є біологічним батьком ОСОБА_2 ,, й що між ними не існує кровного споріднення.

Увесь час він добросовісно виконував свої батьківські обов`язки, як по утриманню, так й догляду, вихованню дочки ОСОБА_2 , яку помилково вважав своєю біологічною дочкою. І, маючи намір забезпечити свою дочку житлом, у 2017 році надав згоду ОСОБА_5 на дарування придбаної ним у шлюбі квартири АДРЕСА_1 відповідачці.

На початку листопада 2023 року він випадково почув уривок розмов між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , у якому йшлося про те, що він не є рідним батьком ОСОБА_2 , а також обмірковуючи поведінку ОСОБА_3 у минулому, він має стійке переконання у тому, що не є біологічним батьком ОСОБА_2 , 1978р.н.

Вважає, що наявність в актовому записі про народження ОСОБА_2 , 1978р.н., відомостей про нього як батька порушує його право на приватне життя, передбачене статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки дає можливість ідентифікувати його як батька ОСОБА_2 , що не відповідає дійсності, й стало підставою для звернення до суду із цим позовом.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_6 , діючий на підставі ордера адвоката про надання правової допомоги від 23.02.2024 року (а.с.93), позов підтримав та просив його задовольнити: поновити строк позовної давності для звернення до суду із цією позовною вимогою, виключити відомості про нього ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , як батька з актового запису № 15 складеного 18.03.1978 року Виконавчим комітетом Чабанівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, про народження ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В судовому засіданні відповідачка ОСОБА_2 , її представник ОСОБА_7 , діючий на підставі ордера адвоката про надання правової допомоги від 29.01.2025 року, третя особа ОСОБА_5 позовні вимоги не визнали, просили відмовити у їх задоволенні.

Відповідачкою ОСОБА_2 та третьої особою ОСОБА_5 подано спільний відзив на позов від 23.10.2024 року, у якому просили відмовити позивачу у позові, зважаючи на необґрунтованість, недоведеність позовних вимог.

Вказують про те, що ОСОБА_8 є батьком ОСОБА_2 вже понад 46 років, що підтверджується відомостями про актовий запис про народження ОСОБА_2 , який ніким не спростований.

Під впливом певних життєвих обставин, а саме розірвання шлюбу, поділу майна між колишнім подружжям, спору, ініційованого позивачем про оспорювання договору дарування квартири тощо, вплинуло на відносини між колишнім подружжям, на їх думку, пошуку позивачем підстав та обставин для розірвання договору дарування квартири, за яким ОСОБА_5 за погодженням ОСОБА_1 , подарувала квартиру ОСОБА_2 .

Вважає, що позивач не надав жодного доказу про те, що на протязі 46 років у нього були сумніви, що ОСОБА_2 не його дочка. Припущення про почуту розмову, яке не підтверджене жодним доказом, є вигадкою, маніпуляцією, позов, як і клопотання про призначення судової молекулярно-генетичної експертизи, не підлягають задоволенню.

ОСОБА_2 вказала про споріднені зовнішні, фізіологічні ознаки між позивачем та нею (статура, хода, вади тощо), а також зовнішню схожість її сина із позивачем як онука та дідуся, про що позивач у позові замовчує. Звернула увагу суду на ту обставину, що позивач в судові засідання не прибуває, участі не приймає.

Відповідь на відзив позивачем не поданий.

Третя особа - Дарницький відділ реєстрації актів цивільного стану у м.Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м.Київ) в судове засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розмішеним повідомленням на офіційному сайті судової влади (суду).

Вказана третя особа звернулась до суду із заявою про розгляд справи за відсутності її представника та ухвалення рішення згідно чинного законодавства.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86).

Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»).

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04).

Наведені обставини свідчать, що сторони, треті особи завчасно повідомлені про розгляд справи судом.

Виходячи з положень статті 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у тому числі, правом визначити свою участь в судовому засіданні.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, вид судочинства - загального провадження, вжиті судом заходи щодо направлення сторонам повідомлення про час та місце розгляду справи, копії позовної заяви з додатками до відповідача, третьої особи, із роз`ясненим правом надання відзиву на позов, відповіді на відзив, заперечення, суд визнав можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення за відсутності третьої особи за погодженням сторін, третьої особи.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції.

Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вислухавши пояснення представника позивача Солода Р.В., відповідачку ОСОБА_2 , її представника ОСОБА_7 , третю особу ОСОБА_5 , дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, з урахуванням візиву на позов, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають відмові у задоволенні із наступних підстав.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Судом встановлено, що 05.06.1976 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено шлюб, зареєстрований Чабанівською сільською радою Києво-Святошинського району Київської області, актовий запис № 13, який рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 22.03.2022 року розірвано (а.с.23-29).

Позивач вказує, що на початку листопада 2023 року він випадково почув уривок розмов між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , у якому йшлося про те, що він ( ОСОБА_1 ) не є рідним батьком ОСОБА_2 , а також обмірковуючи поведінку ОСОБА_3 у минулому, має стійке переконання у тому, що не є біологічним батьком ОСОБА_2 .

Вважає, що наявність в актовому записі про народження ОСОБА_2 відомостей про нього як батька порушує його право на приватне життя, передбачене статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки дає можливість ідентифікувати його як батька ОСОБА_2 , що не відповідає дійсності.

Суд встановив, що об`єктивну можливість бути обізнаним про відсутність батьківства позивач ОСОБА_1 , 1949р.н., з дати народження дочки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , мав, правом на спростування батьківства у визначений строк не скористався.

Оскільки запис про народження ОСОБА_2 вчинений 20.02.1978 року, то до спірних правовідносин підлягають застосуванню відповідні положення КпШС України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Законодавство про шлюб та сім`ю передбачало презумпцію про те, що батьком дитини жінки, яка перебуває у шлюбі, є не хтось інший, а її чоловік, та допускало оспорювання запису як батька дитини для виправлення можливих помилок.

Суд вважає, що для правильного застосування частини першої статті 56 КпШС України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про своє батьківство, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про своє батьківство, з метою підтвердження або спростування факту оспорюваного батьківства, перешкод для його проведення, як встановлено судом у цій справі, у позивача не було.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 23.012019 року у справі N 447/218/13-ц, згідно з якими статтею 56 КпШС України визначалося, що особа може оспорити своє батьківство виключно протягом року з того часу, коли їй стало відомо про вчинення запису про батьківство. Тобто строк у один рік є присічним та не підлягає поновленню.

За ч.3 ст.3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року N 1-рп/99 у справі N 1-7/99 у регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності. Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності. Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів знайшов своє закріплення також в міжнародно-правових актах, зокрема і в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (стаття 7).

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі N 753/7478/18 (провадження N 61-21042св21).

Суд, встановивши, що спірний актовий запис, згідно з яким батьком записано ОСОБА_1, здійснено 09 грудня 2003 року, обґрунтовано застосував до спірних правовідносин положення КпШС України, чинні на час їх виникнення.

Такий висновок суду узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 17 вересня 2018 року у справі N 757/36468/16-ц (провадження N 61-33595св18), від 19 грудня 2018 року у справі N 336/2362/16-ц (провадження N 61-19794св18), від 20 жовтня 2021 року у справі N 473/1343/18 (провадження N 61-9344св21), від 22 червня 2022 року у справі N 334/1998/18 (провадження N 61-21366св21).

Згідно з частиною першою статті 56 КпШС України особа, записана як батько або як мати дитини в книзі записів народжень, або особа, яка фактично є батьком дитини, в разі смерті матері чи позбавлення її батьківських прав має право оспорити проведений запис протягом року з того часу, коли їй стало або повинно було стати відомо про проведений запис.

Встановлення терміну давності щодо можливості порушення позову про батьківство може бути виправдане прагненням домогтися правової визначеності в сімейних відносинах і захистити інтереси дитини. Та обставина, що заявнику не дали можливості відмовитися від батьківства, тому що він не виявив, що він міг і не бути батьком дитини, поки не пройшло більше одного року після того, як він дізнався про його народження, не було пропорційно по відношенню до переслідуваної державою законної мети. Отже, незважаючи на широкі межі розсуду держави, вона не забезпечила в даному випадку поваги до права заявника на його приватне життя (рішення Європейського суду з прав людини від 28 листопада 1984 року у справі "Расмуссен проти Данії" [Rasmussen v. Denmark]), від 09 жовтня 1999 року N 34308/96 у справі "Йилдирим проти Австрії" [Yildirim v. Austria]).

В абзаці 4 пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року N 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України" судам роз`яснено, що оскільки перебіг встановленого статтею 56 КпШС України річного строку на оспорювання батьківства починається з того часу, коли особа, яка з її відома записана батьком дитини, дізналась або повинна була дізнатися про вчинення запису, та обставина, що особа, з відома якої вчинено запис, дізналася, що вона не є батьком дитини, після закінчення цього строку, не змінює порядок його обчислення, але може бути врахована при вирішенні питання щодо поважності причин пропуску строку.

Посилаючись на поважність причин пропуску строку на звернення до суду з цим позовом 27.06.2024 року (а.с.1-7), позивач вказує на те, що не мав сумніву щодо свого батьківства стосовно ОСОБА_2 , 1978р.н. до листопада 2023 року, а у листопаді 2023 року, ніби-то, з почутої розмови має стійке переконання у тому, що не є батьком для ОСОБА_2 , 1978р.н., після цього у позивача виникли сумніви щодо його біологічного батьківства ОСОБА_2 , 1978р.н.

Матеріали справи містять рішення суду про поділ майна подружжя, позов ОСОБА_8 до ОСОБА_5 , ОСОБА_4 про визнання недійсним згоди на дарування квартири та договору дарування квартири (а.с.10-16, 23-29).

Натомість належні й допустимі докази про оспорювання бітьківстьва, порушене право матеріали справи не містять.

Отже, об`єктивна можливість бути обізнаним про відсутність батьківства у позивача з дати народження дочки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , була, правом на спростування у визначений строк позивач не скористався, жодні перешкоди на таке спростування не існували, про які позивач не вказує, що свідчить про не поважність причин пропуску позивачем строку, встановленого ст.56 КпШС України, на звернення до суду з позовом про оспорювання батьківства.

Жодних належних, допустимих доказів про поваджість причин пропуску звернення до суду із цим позовом, й доказів про порушене право позивача як батька по відношенню до повнолітньої дочки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка станом на час звернення до суду із позовом мала повних 46 років, матеріали справи не містять, а надані: рішення суду про поділ майна подружжя, позов про визнання недійсним згоди на дарування позивачем квартири та договору дарування недійсними, свідчить про відсутність порушеного права позивача як батька такої дочки, як і доводи про порушене право на приватне життя, передбачене статтею 8 Конвенції про захист прав людини основоположних свобод, на яке позивач посилається, за відсутності доведеного порушеного права, є наслідоком для відмови у позові.

Суд вважає, що існування відомостей про батька в актовому записі про народження дитини після досягнення дитиною повноліття саме по собі не призводить до порушення прав особи, яка записана батьком дитини. Позивач не надав суду належних обґрунтувань того, чим порушено, оспорено або не визнано його права, свободи чи інтереси внаслідок існування відомостей щодо його батьківства в актовому записі про народження дитини, яка станом на момент звернення до суду із цим позовом досягла повноліття.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У частині першій статті 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відсутність порушеного права й інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.1 ст. 141 та ч.2 ст. 141 ЦПК України, й судові витрати (судовий збір) покласти на позивача.

Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі вищевикладеного, керуючись п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України, ст.ст. 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 17, 43, 49, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 258, 262, 264, 265, 268, 273, 352 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Дарницький відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління юстиції (м.Київ), ОСОБА_3 , про оспорювання батьківства, виключення відомостей про особу батька з актового запису про народження дитини - відмовити.

Понесені позивачем судові витрати покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду протягом п`ятнадцять днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Відповідно до ст.355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції - Київського апеляційного суду.

СУДДЯ: