Провадження №2/523/790/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" лютого 2025 р. Суворовський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого судді - Бузовського В. В.,

при секретарі - Петровської О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Одесі в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 ) про витребування майна з чужого незаконного володіння, -

встановив:

ОСОБА_1 , звернувся до суду із зазначеним позовом та просив витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 , автомобіль Hundai «Sonata» номер кузова НОМЕР_3 , д.н.з. НОМЕР_4 (далі автомобіль). В обгрунтування вимог посилався на те, що придав зазначений автомобіль та в подальшому передав автомобіль в довгострокову оренду ТОВ «КАРС ІНВЕСТ ЛІЗИНГ» за що отримував орендні платежі. Згодом йому стало відомо, що автомобіль19.07.2022р., було продано невідомій особі. Після пошуків довідався, що з 28.12.2022р., власником автомобіля стала ОСОБА_2 . При проведені експертизи у кримінальному провадженні встановлено, що він не підписував з ТОВ «Автоміст-Сервіс» договір комісії від 18.07.2022р. таким чином, посилаючись на вимоги ст. 388 ЦК України просить витребувати у відповідачки автомобіль.

Відповідачка ОСОБА_2 , вимоги позову не визнала, надала відзив на позов в якому зазначила, що є добросовісним набувачем, придбала автомобіль у ОСОБА_3 на законних підставах з відповідною реєстрацією права власності в територіальному сервісному центрі МВС в м. Києві 28.12.2022р. На час придбання автомобіля будь яких обмежень (заборон, арешту) щодо укладання договору купівлі-продажу в ТСЦ МВС виявлено не було. Отже, за таких підстав позивач повинен пред`являти претензії з відшкодування збитків до орендаря автомобіля ТОВ «КАРС ІНВЕСТ ЛІЗИНГ» та до комісіонера ТОВ «Автоміст-Сервіс». Посилаючись на зазначені обставини просила в позові відмовити.

Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності (а.с. 91).

Відповідачка та її представник в судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності (а.с. 90).

Справа розглянута за відсутності учасників справи.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Так встановлено, що 06.11.2020р., ОСОБА_1 , придбав автомобіль Hundai «Sonata» номер кузова НОМЕР_3 , д.н.з. НОМЕР_4 (далі автомобіль).

Того ж дня 06.11.2020р., між ОСОБА_1 , (орендодавець) та ТОВ «КАРС ІНВЕСТ ЛІЗИНГ» (орендар) було укладено Договір довгострокової оренди транспортного засобу з правом викупу № 0611/2020 та акт прийому передачі автомобіля. В подальшому автомобіль до лютого 2022р., перебував в оренді ТОВ «КАРС ІНВЕСТ ЛІЗИНГ» за що ОСОБА_1 , отримував орендні платежі згідно до умов договору оренди.

З лютого 2022р., директор ТОВ «КАРС ІНВЕСТ ЛІЗИНГ» перестав виходити на зв`язок та була припинена оплата за користування автомобілем. Де перебував автомобіль ОСОБА_1 , не було відомо.

Згодом, позивач встановив, що автомобіль 19.07.2022р., на підставі документів виданих ТОВ «Автоміст-Сервіс» (договір комісії укладений між ОСОБА_1 , та ТОВ «Автоміст-Сервіс») було продано ОСОБА_3 .

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , продала, а ОСОБА_2 , придбала автомобіль з відповідною реєстрацією права власності в територіальному сервісному центрі №8045 МВС в м. Києві. На час придбання автомобіля будь яких обмежень (заборон, арешту) щодо укладання договору купівлі-продажу в ТСЦ №8045 МВС в м. Києві виявлено не було.

За наслідками проведення у кримінальному провадженні судової почеркознавчої експертизи встановлено, що підпис в договорі комісії на продаж автомобіля від 18.07.2022р., укладеному між ОСОБА_1 , та ТОВ «Автоміст-Сервіс» не належить ОСОБА_1 .

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Статтею 330 ЦК України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.

Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) «де факто» фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «де юре» юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом.

Віндикація це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна.

Частина перша статті 388 ЦК України стосується випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У частині третій цієї статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках.

За змістом частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника.

Виникнення права на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Таким чином, можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем, та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).

Указане тлумачення частини першої статті 388 ЦК України є сталим

у правовій доктрині та судовій практиці.

Правомірність володіння майном виникає на підставі певного юридичного факту, зокрема, укладення відповідного договору. Такий договір може укладатися як усно, так і письмово. Якщо власник майна передає іншій особі у володіння певне майно добровільно, проте без відповідного письмового оформлення договірних відносин (за винятком випадків, коли законом встановлена обов`язкова письмова форма такого правочину), то за загальним правилом вважається, що власник правомірно передав майно у володіння іншої особи.

У свою чергу під неправомірним заволодінням потрібно розуміти заволодіння особою чужим майном усупереч волі його власника. Тож умовою, яка визначає відмінність між правомірним та неправомірним володінням особою майном, є наявність відповідної волі власника на передання володіння таким майном іншій особі.

За пунктом 2.2 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.

Відповідно, фактична передача транспортного засобу разом із реєстраційним документом на цей транспортний засіб є правомірним способом набуття володіння такою особою (фактичним володільцем) щодо набутого в такий спосіб автомобіля. Таке володіння вважатиметься правомірним навіть за відсутності будь-яких документів, виданих від імені власника (довіреності, договору тощо), допоки не буде встановлено протилежне.

У випадку, коли річ вибуває з володіння власника за його бажанням, власник сам несе ризик вибору контрагента, якому він вирішив довірити своє майно.

Отже, у разі наявності волі власника щодо передання іншій особі транспортного засобу, доказом якої є наявність у володільця реєстраційного документа на цей транспортний засіб, відсутні підстави вважати, що така особа володіє транспортним засобом неправомірно.

Вищевикладене дає підстави для висновку, що у випадку, якщо власник із власної волі передав (вручив) рухому річ іншій особі, що мало наслідком позбавлення можливості впливу на таку річ, таку ситуацію слід кваліфікувати як вибуття рухомої речі з володіння власника за його волею.

Не вважається вибуттям транспортного засобу з володіння власника (особи, якій він передав майно у користування) таким, що відбулося не з його волі в розумінні положень пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України, у випадку передачі майна власником іншій особі в користування.

Якщо воля на передачу володіння мала місце і потім відповідна річ була відчужена (неважливо особою, якій власник передав володіння, чи будь-якою іншою особою), то задоволення віндикаційного позову до добросовісного набувача цієї речі виключається.

При цьому відсутні підстави стверджувати, що має йтися лише про таку втрату володіння річчю з волі власника, яка зумовлена наданням власником іншій особі права розпоряджатися цією річчю, адже змішування волі власника на передання речі у фактичне володіння іншої особи та мотивів такого передання є неприпустимим. Так само не має значення, чи була відповідна річ передана власником у володіння іншої особи на певному правовому титулі чи без установлення такого.

Цей підхід ґрунтується на давній максимі германського права «Hand muss Hand wahren» (нім.: «рука за руку відповідає»), що означає: лише речі, які буквально вийшли з рук власника проти його волі, можуть бути витребувані. Натомість речі, які були власником добровільно передані особі, яка їх відчужила (чи втратила з подальшим відчуженням іншою особою), не можуть бути витребувані в добросовісного набувача.

Власник речі (у цьому випадку автомобіля) повинен нести ризик обрання контрагента, який може своєю недобросовісною поведінкою позбавити його права на витребування своєї речі. У такому разі власник може захистити своє право шляхом звернення з позовом про відшкодування збитків до особи, якій він передав річ у користування і володіння, оскільки спірне майно вибуло з його власності з його волі, а тому правовий механізм, передбачений вимогами 388 ЦК України, застосуванню до спірних правовідносин не підлягає.

Подібні висновки щодо неможливості витребування майна у добросовісного набувача із застосуванням правового механізму, передбаченого статтею 388 ЦК України, у випадку добровільної передачі автомобіля у тимчасове користування, тобто за наявності відповідної волі власника на передання володіння таким майном іншій особі також було висловлено Верховним Судом у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 02 червня 2021 року у справі № 761/44057/19 (провадження № 61-19405св20) та у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 19 липня 2023 року у справі № 753/18555/19 (провадження № 61-4246св23).

Отже судом встановлена добровільна передача ОСОБА_1 , належного йому автомобіля ТОВ «КАРС ІНВЕСТ ЛІЗИНГ» разом із ключами та реєстраційними документами на підставі договору оренди, а також з урахуванням особливостей правового режиму транспортного засобу як рухомого майна, наявні підстави для висновку, що автомобіль вибув із володіння ОСОБА_1 , з його волі та не підлягає витребуванню у добросовісного набувача.

Виникнення права на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Передання власником в користування іншій особі транспортного засобу не вважається вибуттям транспортного засобу з володіння власника (особи, якій він передав майно у користування) поза його волею в розумінні положень пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України.

Власник речі (у цьому випадку автомобіля) повинен нести ризик обрання контрагента, який може своєю недобросовісною поведінкою позбавити його права на витребування своєї речі. У такому разі власник може захистити своє право шляхом звернення з позовом про відшкодування збитків до особи, якій він передав річ у користування і володіння, оскільки спірне майно вибуло з його власності з його волі, а тому правовий механізм, передбачений вимогами 388 ЦК України, застосуванню до спірних правовідносин не підлягає.

Саме такий висновок зроблений у Постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11 грудня 2023 року у справі № 607/8879/21 (провадження № 61-7375сво22).

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

З іншими вимогами або з інших підстав позивач до суду не звертався.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 82, 95, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України суд, -

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 ) про витребування майна з чужого незаконного володіння відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через суд першої інстанції протягом 30-ти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 07.02.2025р.

Суддя: