ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/923/25 Справа № 932/5192/24 Суддя у 1-й інстанції - Цитульський В. І. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючої - Городничої В.С.,

суддів: Петешенкової М.Ю., Красвітної Т.П.,

за участю секретаря судового засідання Драгомерецької А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у м.Дніпрі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Олійник Євгенії Олександрівни на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 08 серпня 2024 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Виконавчий комітет Металургійної районної у місті ради про визнання місця проживання дитини з батьком,

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа Виконавчий комітет Металургійної районної у місті ради про визнання місця проживання дитини з батьком (а.с. 1-3), в обґрунтування якого посилався на те, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі в якому у них народився син ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , який наразі мешкає з батьком.

Рішенням Металургійної районної у місті ради визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з батьком ОСОБА_1 .

Після розірвання шлюбу відповідачка виїхала за межі України тим самим самоусунувшись від виховання сина.

На підставі викладеного, позивач просив суд визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з батьком ОСОБА_1 .

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 08 серпня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Виконавчий комітет Металургійної районної у місті ради про визнання місця проживання дитини з батьком - відмовлено (а.с. 50-51).

В апеляційній скарзі відповідач представник ОСОБА_1 адвокат Олійник Є.О. посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 в повному обсязі (а.с. 56-60).

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

Учасники справи не скористались своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін враховуючи наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 травня 2024 року.

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 народився ОСОБА_3 , батьками якого записані ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Згідно Витягу з реєстру територіальної громади ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстрований разом з батьком за адресою АДРЕСА_1 .

Рішенням виконавчого комітету Металургійної районної у місті раді №341 від 06.06.2024 року визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 .

Відповідач визнала позовні вимоги, зазначила, що не заперечує проти визначення місця проживання сина з батьком і це питання було вирішене між ними після розірвання шлюбу.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що вимоги про визначення місця проживання дитини заявлені позивачем передчасно, оскільки зверненню до суду з відповідним позовом має передувати спір між батьками щодо місця проживання дитини та принаймні існувати на час вирішення справи в суді.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Таким чином, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі №753/8671/21 (провадження №61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі №582/18/21 (провадження №61-20968 сво 21)).

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 лютого 2021 року у справі №925/642/19 (провадження №12-52гс20).

У відповідності до положень частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

У справі, яка переглядається, предметом спору є визначення місця проживання малолітньої дитини.

У статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (стаття 7 Сімейного кодексу України (далі- СК України)).

У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Згідно з абзацом першим частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

У справі, яка переглядається, суд встановив, що за час перебування сторін у шлюбі у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який проживає разом із батьком, а мати дитини як на час подання позову, так і під час розгляду справи в суді не заперечувала проти цього, підтвердивши тим самим, що сторони дійшли домовленості щодо проживання дитини саме з позивачем.

З урахуванням наведеного, приймаючи до уваги, що мати та батько (сторони у справі), які проживають окремо, дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , суд першої інстанції, з висновком якого погоджується й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивач не довів, що його права порушені, не визнані або оспорюються відповідачкою.

Схожих висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постановах від 10 липня 2024 року у справі №127/16211/23 (провадження №61-1964св24), від 10 грудня 2024 року у справі №299/8679/23 (провадження №61-14033св24), від 15 січня 2025 року у справі №755/15383/23 (провадження №61-14116св24).

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, які відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи скарги про те, що відповідач після отримання рішення почала вимагати віддати їй дитину, на підтвердження чого надає переписку з додатку Вайбер, а тому апелянт вважає, що спір між батьками був і триває, колегія суддів відхиляє, оскільки колегія суддів переглядає рішення суду першої інстанції з урахуванням обставин та доказів, які були предметом розгляду в суді першої інстанції та на момент ухвалення оскарження рішення. Переписка в додатку Вайбер не була предметом розгляду в суді першої інстанції, оскільки виникла вже після ухвалення оскаржуваного рішення, а тому суд першої інстанції не міг надати їй правову оцінку. Факт того, що вказана переписка виникла лише після ухвалення оскаржуваного рішення підтверджує висновки суду про те, що на момент розгляду справи у суді першої інстанції спір між батьками був відсутній та спростовує доводи апеляційної скарги про те, що спір був наявний при розгляді справи в суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не було встановлено той факт, що визнання відповідачем позову суперечить вимогам ст. 206 ЦПК України та/або, що визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб колегія суддів вважає безпідставними, оскільки апелянт не зазначає чим саме суперечить визнання відповідачем позову закону та чиї саме права порушуються такою процесуальною дією відповідача. Колегією суддів не встановлено порушень ст. 206 ЦПК України та порушення прав, свобод чи інтереси інших осіб у зв`язку із визнанням відповідачем позову, а тому у суду першої інстанції відсутні були підстави для відмови у прийнятті такого визнання позову.

Доводи скарги стосовно того, що суд першої інстанції згідно вимог п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК україни мав закрити провадження у справі, а не відмовляти у позові колегія суддів не бере до уваги, оскільки судом першої інстанції було встановлено про відсутність спору між батьками на момент розгляду справи та ухвалення оскаржуваного рішення, що не спростовано матеріалами справи та доводами апеляційної скарги, між батьками відсутній спір, а не відсутність предмету спору, що і є підставою для закриття провадження у справі, а тому суд дійшов вірних висновків саме про відмову у задоволенні позову, що не суперечить висновкам зробленим Верховним судом у спорах з подібними обставинами.

Доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Апелянти не скористався наданим йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Олійник Євгенії Олександрівни залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 08 серпня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: М.Ю. Петешенкова

Т.П. Красвітна