Справа № 128/489/17
Провадження № 22-ц/801/32/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ганкіна І. А.
Доповідач:Копаничук С. Г.
УХВАЛА

23 січня 2025 рокуСправа № 128/489/17м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Копаничук С.Г. (суддя - доповідач),

суддів: Оніщука В. В., Рибчинського В. П.,

з участю секретаря судового засідання: Луцишина О. П.,

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

особа, яка не брала участі у справі - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 05 грудня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Ганкіної І. А., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, розподіл спільної сумісної власності, стягнення коштів,

в с т а н о в и в:

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, розподіл спільної сумісної власності, стягнення коштів, яким просила встановити факт, що вона і ОСОБА_2 проживали однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу в період з 03 вересня 2010 року по лютий 2017 року (з 26 травня 1985 року по 3 вересня 2010 року проживали в зареєстрованому шлюбі); визнати СТО, яке розташоване в АДРЕСА_1 , що зареєстроване на ім`я ОСОБА_2 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя; здійснити поділ спільного майна, визнавши за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину СТО з відповідною часткою будівель на споруд, що розташоване в АДРЕСА_1 ; визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя земельну ділянку, площею 0,5988 га, що розташована в АДРЕСА_1 , визнавши за нею право власності на 1/3 частку земельної ділянки; визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 транспортні засоби і інше рухоме майно загальною вартістю 1 818 300,00 грн.; виділити їй із спільного сумісного майна всього майна на суму 843 200,00 грн.; виділити із спільного сумісного майна ОСОБА_2 всього майна на суму 843 200,00 грн.

В ході розгляду справи позивач ОСОБА_1 подавала заяви про збільшення позовних вимог: 09 серпня 2017 року та 01 червня 2018 року не прийняті судом; 24 січня 2019 року прийнята судом згідно ухвали суду від 11 грудня 2019 року (том 2 а. с. 172).

27 грудня 2022 року позивач ОСОБА_1 подала заяву про зменшення позовних вимог, у якій просила встановити факт, що вона і ОСОБА_2 проживали однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу в період з 03 вересня 2010 року по лютий 2017 року; встановити факт, що в період з 26 травня 1985 року по 3 вересня 2010 року проживали в зареєстрованому шлюбі; визнати СТО (станцію технічного обслуговування), яка розташована в АДРЕСА_2 , що зареєстрована на праві приватної власності за ОСОБА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 06; в порядку поділу спільного майна подружжя, визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 ідеальної частки СТО, що розташована в АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 06; визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя земельну ділянку площею 0,5988 га, що розташована в АДРЕСА_2 , кадастровий номер: :02:005:0143, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 06; в порядку поділу спільного майна подружжя, визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 ідеальної частки земельної ділянки кадастровий номер: :02:005:0143, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 06; стягнути із ОСОБА_2 кошти в сумі 5000,00 доларів США, що по курсу НБУ станом на день прийняття рішення еквівалентно 182 800,00 грн. та судові витраті понесені у зв`язку із наданням правової допомоги в сумі 35 000 грн.

У цій заяві позивач просила її позовну вимогу до ОСОБА_2 про визнання спільною сумісною власність та поділ майна подружжя, згідно переліку, залишити без розгляду (том 3 а. с. 121-122).

Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 27 грудня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 в частині щодо вимоги про визнання спільною сумісною власність майна, перелік якого наведений у прохальній частині позовної заяви , залишено без розгляду.

Залишено без розгляду клопотання ОСОБА_1 про призначення по справі судової будівельно-технічної експертизи щодо встановлення варіанту поділу майна та визначення ринкової вартості об`єкта.

Прийнято до провадження заяву про зменшення позовних вимог за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, розподіл спільної сумісної власності, стягнення коштів, в редакції від 27 грудня 2022 року (том 3 а. с. 127-128).

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що 26 травня 1985 року вона зареєструвала шлюб із ОСОБА_2 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці у 1999 році шлюб розірваний, однак свідоцтво про розірвання шлюбу вони не отримували і продовжили проживати однією сім`єю.

21 вересня 2004 року вони придбали земельну ділянку площею 0,1208 га, яка зареєстрована в реєстрі приватним нотаріусом Дробахою В. О. за № 1359.

В 2005 році вони розпочали будівництво житлового будинку з господарськими будівлями і оформили право власності на цей будинок рішенням № 150 від 15 квітня 2008 року (свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 від 17 квітня 2008 року на ім`я чоловіка ОСОБА_2 )

В 2012 році вони вирішили подарувати будинок і земельну ділянку синові ОСОБА_4 , для чого відповідач ОСОБА_2 надав нотаріусу всі необхідні документи, у тому числі і дублікат свідоцтва про шлюб, копію свого паспорта, згідно якого в 2004 році він був одружений з нею.Нотаріус отримав згідно закону її згоду на укладення договору дарування і вона була впевнена, що вони перебувають у шлюбі.

Вони продовжували проживати разом, вести спільне господарство і бізнес (міжнародні вантажні перевезення), будувати станцію технічного обслуговування, яка будувалася в АДРЕСА_1 .

Всі кошти, які вона із сином заробляла, йшли на погашення боргів відповідача, який брав кредити і гроші в борг для будівництва СТО.

Всього погасили боргів відповідача 600 000 грн. Син віддав борг ОСОБА_3 12 000 доларів США. Крім того ,син сплатив за оренду земельної ділянки під СТО 40 000грн.

07 листопада 2014 року на ім`я ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки під СТО на 50 %, де також зафіксовано, що вона, як дружина, не заперечує купувати ділянку.

13 лютого 2017 року вона погасила 181 735 грн. за інші 50 % вартості земельної ділянки. СТО було побудовано повністю на їх спільні кошти і його вартість складає 27 000 000 грн.

В 2016 році ОСОБА_2 знайшов собі іншу жінку, а її повідомив про те, що ще з вересня 2010 року він отримав свідоцтво про розірвання шлюбу, а тому СТО буде належати тільки йому.

Сплачуючи борги ОСОБА_2 і купуючи будівельні матеріали для СТО, вона була впевнена, що вони одна сім`я і будували за свої кошти і кошти їхнього сина, так як більшу половину бізнесу вона вела сама. У неї на роботі числилися бухгалтери: ОСОБА_5 і ОСОБА_6 і логіст ОСОБА_7 .Всі договори із замовниками на перевезення вантажів укладала вона і вона контролювала і вела бізнес.

Крім того, за період спільного сумісного проживання вони придбали транспортні засоби: ДАФ д/н НОМЕР_2 , вартістю 495 000 грн., напівпричіп рефрижератор НОМЕР_3 , вартістю 400 000 грн., причіп рефрижератор НОМЕР_4 , вартістю 320 000 грн., рефрижератор без рами, вартістю 55 000 грн., рефрижератор без рами ,вартістю 55 000 грн., на загальну суму 1 325 000 грн. Придбали інше рухоме майно на загальну суму 122 300 грн., а також рухоме майно на СТО загальною сумою 230 200 грн.

З 2010 року коли відповідач отримав свідоцтво про розірвання шлюбу, вони продовжували проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, мали взаємні права та обов`язки.

З 2014 року відповідач ніде не працює, він звик не заробляти гроші, а витрачати те, що вона заробила із сином. Він продовжує вимагати у них гроші.

Також вказала на те, що і вона ,і відповідач були зареєстровані фізичними особами-підприємцями та здійснювали підприємницьку діяльність, одним із видів якої було надання послуг по міжнародним перевезенням вантажним транспортом. Надання таких послуг обумовлює придбання сторонами відповідної міжнародної ліцензії щодо членства в Асоціації міжнародних автомобільних перевізників України. Згідно договору № 31719 від 28 квітня 2001 року про послуги перевізникам, за умовами якого позивач сплатила 5000,00 доларів США за участь в міжнародних перевезеннях їх автотранспорту, перелік якого наведено у списку спільного майна подружжя, що надавало право та можливість здійснювати даний вид підприємницької діяльності та отримувати кошти. У 2004 році договір сторонами був продовжений на невизначений термін та сплачено додатково ще 5000,00 доларів США. Тобто, задля можливості здійснення відповідачем підприємницької діяльності по наданню послуг по міжнародних перевезеннях позивачем було сплачено 10 000,00 доларів США, які, на думку позивача, підлягають поділу в рівних частках та стягнення з відповідача 1/2 частини цих коштів в сумі 5000,00 доларів.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 05 грудня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Встановлено факт, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу в період з 03 вересня 2010 року по лютий 2017 року.

Встановлено, що в період з 26 травня 1985 року по 03 вересня 2010 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 проживали в зареєстрованому шлюбі.

Визнано об`єктом спільної сумісної власності об`єкт нерухомого майна (станцію технічного обслуговування), що розташована за адресою: АДРЕСА_2 та зареєстрована на праві приватної власності за ОСОБА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 06.

В порядку поділу спільного майна подружжя, визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 ідеальної частки СТО (станції технічного обслуговування), розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 06.

Визнано об`єктом спільної сумісної власності подружжя земельну ділянку, площею 0,5988 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер: :02:005:0143, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 06.

В порядку поділу спільного майна подружжя, визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 ідеальної частки земельної ділянки кадастровий номер: :02:005:0143, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 06.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти в сумі 5000 доларів США, що по курсу НБУ станом на день прийняття рішення еквівалентно 182 800 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати, понесені позивачем на оплату судового збору в сумі 10 592,40 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати, понесені позивачем на оплату правничої допомоги в сумі 35 000 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить зазначене рішення скасувати в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на ідеальну частку СТО (станцію технічного обслуговування), визнання за ОСОБА_1 права власності на ідеальну частку земельної ділянки ,з кадастровим №:02:005:0143 та в частині стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 5000 доларів США. Зазначив, що з рішенням суду в цій частині не погоджується ,оскільки воно прийнято з порушенням вимог ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України ,як таке, що не відповідає вимогам законності і обґрунтованості, а також зазначеним у статті 253 ЦПК України критеріям. На момент ухвалення рішення судом не враховано існування іншого рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 травня 2018 року у цивільній справі № 128/2672/17, що набрало законної сили і допущено до примусового виконання, яким стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 борг за договорами позики в розмірі 118 000 доларів США, що станом на 05 жовтня 2017 року еквівалентно 3 163 438,99 грн. та 23 500 грн., а також стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_8 борг за договорами позики в розмірі 112 000 доларів США, що еквівалентно 3 002 586,16 грн. На виконання цього рішення суду 07.08.2018 Вінницьким міським судом видано виконавчий лист; відкрито виконавче провадження ВП № 73317746; винесено постанови про арешт майна боржника ОСОБА_2 13 листопада 2023 року накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника, кошти, цінні папери, майнові права, корпоративні права частки у статутному капіталі, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної творчої діяльності, інше майно та майнові права боржника ; 14 листопада 2023 року накладено арешт на транспортні засоби, що належать боржнику ОСОБА_2 . На момент ухвалення оскаржуваного рішення суду сторони усвідомлювали заборгованість перед ОСОБА_3 , а суд не надав правової оцінки тому, що на час ухвалення рішення на належне сторонам майно було накладено арешт для забезпечення виконання грошового зобов`язання ОСОБА_2 перед його кредитором ОСОБА_3 , а тому поділ майна подружжя в обраний позивачем спосіб порушує права і інтереси його ОСОБА_3 , як третьої особи і стягувача, й направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. До апеляційної скарги ОСОБА_3 додав копію розписки ОСОБА_2 від 26 вересня 2017 року про отримання ним від ОСОБА_3 коштів в сумі 23 500 грн. (том 4 а. с. 73); копію розписки ОСОБА_2 від 20 грудня 2013 року про отримання ним від ОСОБА_3 коштів в сумі 50 000 доларів США (том 4 а. с. 74); копію розписки ОСОБА_2 від 31 грудня 2012 року про отримання ним від ОСОБА_3 коштів в сумі 90 000 доларів США (том 4 а. с. 75); копію виконавчого листа у справі № 128/2672/17, виданого 07 серпня 2018 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 боргу за договорами позики в розмірі 118 000 доларів США, що еквівалентно станом на 05 жовтня 2017 року 3 163 438,99 грн. та 23 500 грн.; з відміткою 05 липня 2021 року державного виконавця про завершення виконавчого провадження за п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», стягнуто 21 404,03 грн. (том 4 а.с. 76); постанову ВП № 73317746 винесену приватним виконавцем виконавчого округу Вінницької області Собчуком В. В. 13 листопада 2023 року про відкриття виконавчого провадження про примусове виконання виконавчого листа № 128/2672/17, виданого 07 серпня 2018 року (том 4 а. с. 77); постанову ВП № 73317746 від 13 листопада 2023 року про арешт майна боржника, якою накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника, кошти, цінні папери, майнові права, корпоративні права частки у статутному капіталі, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної творчої діяльності, інше майно та майнові права боржника ОСОБА_2 (том 4 а. с. 88); постанову ВП № 73317746 від 14 листопада 2023 року про арешт майна боржника, якою накладено арешт на транспортні засоби, що належать боржнику ОСОБА_2 (том 4 а. с. 78); постанову ВП № 73317746 від 26 грудня 2023 року про розшук майна боржника, а саме транспортних засобів, що належать боржнику ОСОБА_2 (том 4 а. с. 79); інформацію щодо зареєстрованих за боржником транспортних засобів (том 4 а. с. 80); інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, сформованих 29 січня 2024 року приватним виконавцем Собчуком В. В. щодо типів майна: земельної ділянки кадастровим номером :02:005:0143 і нежитлової будівлі та споруди, загальною площею 775,1 кв. м. по АДРЕСА_2 , власником якого є ОСОБА_2 (том 4 а. с. 81-83, 84-85); витяг з Державного реєстру речових прав, сформованого 13 листопад 2023 року (том 4 а. с. 86); витяг про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухового майна, сформованого 13 листопада 2023 року (том 4 а. с. 87).

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 03 квітня 2024 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 05 грудня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, розподіл спільної сумісної власності, стягнення коштів, закрито.

Постановою Верховного Суду від 04 вересня 2024 року ухвалу Вінницького апеляційного суду від 03 квітня 2024 року скасовано, а справу передано для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Передаючи справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції, Верховний суд вказав, що приватно-правовий інструментарій (зокрема, поділ майна подружжя) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про його стягнення. Апеляційний суд належним чином не перевірив доводи ОСОБА_3 щодо того, що поділ майна подружжя був використаний з метою унеможливлення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про його стягнення. При цьому, у разі використання приватно-правового інструментарію не для захисту цивільних прав та інтересів, а для уникнення чи унеможливлення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про його стягнення, зокрема, якщо поділ майна подружжя направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника, то відповідне судове рішення стосується прав та/або інтересів кредитора (особи на користь якої постановлено таке судове рішення).

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідач ОСОБА_2 помер. Спадщину після його смерті прийняли спадкоємці 1 черги спадкування за законом діти померлого: ОСОБА_9 та ОСОБА_4 , які прийняли спадщину і були залучені до участі в справі в якості процесуальних правонаступників відповідача.

Враховуючи причини скасування Верховним Судом попереднього судового рішення апеляційного суду , колегія суддів, вивчивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, вважає, що у даній справі пред`явлення позову про поділ майна подружжя не використовувався сторонами в якості інструменту уникнення сплати боргу боржником чи протидії зверненню стягнення на майно боржника, а тому не порушує прав апелянта, виходячи з наступного .

В апеляційній скарзі на оскаржуване рішення ОСОБА_3 розцінює поділ спільного майна ,що відбувся за наявності відкритого виконавчого провадження про примусове стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_10 118 000 доларів США та накладення арешту на майно боржника, як намір уникнення стягнення коштів та позбавлення його можливості звернути стягнення на частку майна, яке є спільною власністю подружжя, у межах виконавчого провадження .Вказане завдає шкоди його інтересам та є підставою для скасування рішення .

Обставини , на які посилається ОСОБА_3 , були предметом дослідження суду у правовідносинах, що виникли із договору позики.

Так, 31 грудня 2012 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали договір позики ,за яким останній отримав у позику 90 000 дол. США, які зобов`язався повернути до 01 вересня 2013 року або за вимогою.

20 грудня 2013 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали договір позики на суму 50 000 дол. США.

26 вересня 2017 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали договір позики на суму 23 500 грн. ,грошові кошти відповідач отримав особисто ,які зобов`язався повернути до 31 грудня 2017 року.

Правовідносини позики регулюються главою 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад», зокрема § 1 «Позика» Цивільного кодексу України (статті 1046-1053).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Рішенням Вінницького міського суду від 15 травня 2018 року у справі № 128/2672/17 стягнуто з ОСОБА_2 на користь Паламарчука 118 000 доларів США, що еквівалентно 3 163 438,99 грн.

Згідно із статтею 16 ЦК України способом захисту цивільного права ОСОБА_3 є примусове виконання обов`язку в натурі.

У статті 18 ЦПК України регламентовано, що обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Згідно з частиною першою статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Питання визначення кола осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, у контексті аналізу частини першої статті 352 ЦПК України перебувало в полі правового дослідження Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, яка у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) виснувала про те, що коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, поділяються на дві групи: учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.

Після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, але суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, така особа користується процесуальними правами і несе процесуальні обов`язки учасника справи (частина третя статті 352 ЦПК України).

Відповідно до пункту 4 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, зокрема якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

При цьому суд апеляційної інстанції не повинен формально підходити до вирішення цього питання, а повинен з огляду на предмет та підстави позову, а також встановлені судом першої інстанції обставини справи обґрунтувати, яким чином суд вирішив питання про права та обов`язки такої особи та, у випадку їх підтвердження, визначити її процесуальний статус як учасника справи шляхом прийняття відповідного процесуального рішення (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 19 вересня 2022 року у справі № 917/244/21).

У статті 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Конституційний Суд України неодноразово підкреслював, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (перше речення абзацу другого пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012); право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист (абзац п`ятий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013).

Обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання (абзац шостий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини рішення від 15 травня 2018 року № 2-р (ІІ)/2019).

З практики Європейського суду з прав людини вбачається, що визначене статтею 6 Конвенції право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; і саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; водночас ухиленням від виконання цього обов`язку є перекладення державою відповідальності за фінансове забезпечення організації виконавчого провадження на особу, на користь якої ухвалене судове рішення; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава і її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них (§ 43 рішення у справі «Shmalko v. Ukraine» від 20 липня 2004 року, § 84 рішення у справі «Fuklev v. Ukraine» від 07 червня 2005 року, § 64 рішення у справі «Apostol v. Georgia» від 28 листопада 2006 року, §§ 46, 51, 54 рішення у справі «Yuriy Nikolayevich Ivanov v. Ukraine» від 15 жовтня 2009 року).

Практика ЄСПЛ свідчить, що за наявності спору про право цивільне держава повинна забезпечити учасникам судового провадження дієву, реальну можливість надання суду своїх доказів та аргументів.

На досягнення цієї мети спрямовані правила процесуального закону, що регламентують позовне провадження.

Обов`язок ініціювання будь-якого наступного судового процесу з метою виконання попереднього судового рішення Законом України «Про виконавче провадження» покладено на компетентні органи, уповноважені Державою на забезпечення виконання судових рішень, а не на кредитора, який правомірно очікує від Держави належного виконання остаточного судового рішення про стягнення боргу.

Аналогічні висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 червня 2022 року у справі № 2-591/11.

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Разом із тим, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя ще у березні 2017 року, при цьому навела неспростовані відповідачем факти та обставини, які свідчили про погіршення стосунків із ним та існування між ними невирішених майнових претензій.

На виконання ухвали Вінницького районного суду від 22 березня 2017 року про забезпечення її позовних вимог ,рішенням державного реєстратора №37356113 від 29.09.2017 року було накладено арешт на нерухоме майно ОСОБА_2 , а саме земельну ділянку, площею 0,5988 га, кадастровий №:02:005:0143 та нежитлові будівлі і споруди по АДРЕСА_2 .

В той час як ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів позики набагато пізніше у жовтні 2017 року , при цьому позивачку ОСОБА_1 до участі у тій справі не залучав навіть у якості третьої особи, а арешт на нерухоме майно , оформлене на ім`я ОСОБА_2 було накладено за його позовом набагато пізніше 13 листопада 2023 року (Т. 4 а.с. 78).

Крім того, рішення про поділ майна подружжя жодним чином не порушує права ОСОБА_3 щодо можливості виконання рішення про стягнення на його користь боргу в примусовому порядку, оскільки як вбачається із наданих позивачем доказів - довідки про оціночну вартість об`єктів нерухомості, як додатку до Порядку ведення єдиної бази даних, що формується автоматично, вартість нерухомості що визнана об`єктом спільної сумісної власності подружжя складає 12 301 576,3 грн, а стягненню за рішенням суду на користь Паламарчука підлягає лише 3 163 438,99 грн, що свідчить про достатність вартості виділеної відповідачу ОСОБА_2 зі спільного майна частки для погашення заборгованості і забезпечення виконання рішення суду на користь ОСОБА_3 , зокрема, й за рахунок спадкоємців ,що прийняли після його смерті спадщину.

Більше того, у апеляційній скарзі ОСОБА_3 жодних вимог щодо майна подружжя , не заявляв.

Отже, доводи ОСОБА_3 про те, що у поділ майна подружжя використано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 для уникнення чи унеможливлення сплати боргу та виконання судового рішення про його стягнення не заслуговують на увагу, оскільки ним не надано доказів того, що виділеного ОСОБА_2 не вистачить для погашення боргових зобов`язань.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 що у цій справі порушено його права та інтереси, є безпідставними і такими, що не можуть позбавити позивача ОСОБА_1 права на поділ спільно нажитого з відповідачем майна та отримання в результаті поділу належної їй частки.

Враховуючи те, що оскаржуваним рішенням суду першої інстанції не вирішувались питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_3 , оскільки його права в контексті статтей 70 і 74 СК України та статті 372 ЦК України не порушені, так як він не є учасником правовідносин щодо захисту права спільної сумісної власності подружжя, тому ОСОБА_3 не відноситься до кола осіб, які у відповідності до положень статті 352 ЦПК України мають право апеляційного оскарження рішення суду.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

З огляду на викладене, апеляційне провадження підлягає закриттю.

Керуючись ст. 352, 362, 381 ЦПК України, суд

ухвалив:

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 05 грудня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, розподіл спільної сумісної власності, стягнення коштів, закрити.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий С. Г. Копаничук

судді: В. В. Оніщук

В. П. Рибчинський