КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 січня 2025 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/830/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Євграфової Є. П. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О. В., Мазурик О. Ф.,

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ»,

на рішення Дарницького районного суду міста Києва у складі судді Каліушка В. А.

від 09 листопада 2023 року

у цивільній справі № 753/17197/23 Дарницького районного суду міста Києва

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ»

до ОСОБА_1 ,

ОСОБА_2

про стягнення суми 3 % річних та інфляційних втрат

В С Т А Н О В И В:

ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» звернулось до суду із вказаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 04.05.2007 між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0, відповідно до умов якого, банк зобов`язався надати позичальнику кредит в розмірі 20 000,00 доларів США, а позичальник зобов`язувалась в порядку та на умовах, визначених кредитним договором, повертати кредит, сплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати комісію та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, передбачених кредитним договором.

З метою забезпечення виконання зобов`язання за вище вказаним кредитним договором 04.05.2007 між АІКБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 111375, за умовами якого поручитель зобов`язується перед кредитором відповідати за невиконання позичальником ОСОБА_1 усіх її зобов`язань перед кредитором, що виникли з кредитного договору № 0 від 04.05.2007, укладеного між кредитором та боржником, в повному обсязі як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому.

11.06.2012 між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» укладено договір факторингу № 4, за умовами якого до ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» перейшло право грошової вимоги до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 за договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0, а також за договором поруки № 111375.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 16.04.2015 року стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» заборгованість за кредитним договором № 0 від 04.05.2007 у розмірі 17 715 доларів США 90 центів, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку становить - 279 397 грн 46 коп., яка складається із: 14 646 доларів США 68 центів, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку на 11.11.2014 складає 230 992 грн 79 коп. - заборгованості по тілу кредиту; та 3 069 доларів США 22 центи, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку на 11.11.2014 складає 48 404 грн 67 коп. - заборгованості за процентами.

Враховуючи те, що відповідачами заочне рішення суду від 16.04.2015 виконано не було, позивач з урахуванням норм ст. 625 ЦК України, звернувся з даним позовом до суду та просив стягнути солідарно з відповідачів суму 3% річних в розмірі 25 138,49 грн та суму інфляційних втрат в розмірі 140 308,66 грн.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 09 листопада 2023 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, директор ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» Вишневська О. І. подала апеляційну скаргу. Просила скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в стягненні 3% річних та інфляційних втрат за період з 07.09.2020 по 23.02.2022 та ухвалити нове рішення про задоволення позову у відповідній частині. Посилається на те, що судом було порушено норми процесуального права, неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та неврахування висновків щодо застосування норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

Вважає, що у даній справі, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав вважати зобов`язання за кредитним договором №0 від 04.05.2007 натуральним, оскільки заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 16 квітня 2015 року у справі № 753/22493/14-ц стягнено з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» заборгованість за кредитним договором № 0 від 04.05.2007 року у розмірі 279 397,46 грн, тобто вимога ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» про стягнення заборгованості за кредитом вже захищена у судовому (примусовому) порядку, а тому сплив строку пред`явлення виконавчих листів у справі № 753/22493/14-ц до виконання, не є обставиною, що має правове значення для перетворення зобов`язання у натуральне.

Зазначає, що аналогічний за змістом висновок міститься у постанові Верховного Суду від 28.09.2021 р. по справі № 759/4755/19 (провадження № 61-14506св20). Також посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 4 червня 2019 року N? 916/190/18 (провадження N?12-302г18).

Апелянт зазначає, що враховуючи викладене, до стягнення підлягає сума 3% річних та інфляційних втрат нарахована на суму простроченого грошового зобов`язання в розмірі 279 397,46 грн. за період з 07.09.2020 по 23.02.2022 , яка складає: 61 102 грн 42 коп.

Правом подачі відзиву на апеляційну скаргу відповідачі не скористались.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

За правилами ч. 1 ст. 369 ЦПК України (у редакції на дату подання апеляційної скарги) апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Оскільки дана справа є малозначною, тому розгляд справи здійснюється без виклику сторін в порядку письмового провадження.

Учасники справи належним чином повідомлені про розгляд апеляційної скарги в порядку письмового провадження без виклику учасників справи, що підтверджується звітом про доставку копії ухвали про відкриття апеляційного провадження до електронного суду ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» та направленням на поштову адресу відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Перевіривши рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом встановлено, що 04.05.2007 між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0, за умовами якого АКІБ «УкрСиббанк» зобов`язався надати ОСОБА_1 , а ОСОБА_1 зобов`язалась прийняти належним чином використовувати та повернути банку кредитні кошти в сумі 20 000,00 доларів США, сплатити плату за кредит в порядку і на умовах, зазначеним договором. Вказана сума основного договору дорівнює 101 000,00 грн за курсом НБУ на день укладення основного договору. Так, сума кредиту була надана ОСОБА_1 на придбання автомобіля марки «SKODA OCTAVIA 1.6І», № кузова НОМЕР_1 .

04.05.2007 між АІКБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 111375, за умовами якого поручитель зобов`язується перед кредитором відповідати за невиконання позичальником ОСОБА_1 усіх її зобов`язань перед кредитором, що виникли з кредитного договору № 0 від 04.05.2007, укладеного між кредитором та боржником, в повному обсязі як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 16.04.2015 року стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» заборгованість за кредитним договором № 0 від 04.05.2007 року у розмірі 17 715 доларів США 90 центів, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку становить - 279 397 грн 46 коп.

Позивач просив стягнути інфляційні втрати та 3% річних що нараховані за період з 09.2020 року по 07.2023 року у зв`язку із невиконанням зобов`язання визначеного судовим рішення у розмірі 279397,46 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що оскільки ухвалою суду, яка набрала законної сили, постанови про відкриття виконавчих проваджень № НОМЕР_4 з виконання виконавчого листа №753/22493/14 від 01.07.2015 та № 51289900 з виконання виконавчого листа №753/22493/14 від 01.07.2015, визнано протиправними та скасовано, у зв`язку із закінченням строку для пред`явлення виконавчих документів до виконання, то 3 % річних за період з 07.09.2020 по 06.09.2023 та інфляційні втрати за період з 07.09.2020 по 31.07.2023 на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України були нараховані позивачем до вимоги, яка існує в натуральному зобов`язанні.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками з огляду на наступне.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 6 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18) дійшла висновку, що системне тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України у їх взаємозв`язку дає підстави для висновку, що натуральним є зобов`язання, вимога в якому хоча і існує, проте не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном.

Положення статті 625 ЦК України щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат як спеціальної міри відповідальності за порушення грошового зобов`язання може бути застосовано до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, отже кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на захист в судовому (примусовому) порядку вимоги про нарахування 3% річних та інфляційних втрат.

У справі № 757/44680/15-ц, яка переглядалась об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, судами попередніх інстанцій встановлені обставини щодо спливу позовної давності за вимогами кредитора про стягнення заборгованості за кредитом та процентами за його користування і судовим рішенням, яке набрало законної сили, відмовлено у задоволенні позову про їх стягнення, тому колегія суддів касаційного суду вважала вказане зобов`язання натуральним і дійшла висновку про відсутність у кредитора права нараховувати суми, визначені статтею 625 ЦК України.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції щодо натуральності зобов`язання у спірних правовідносинах, адже заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 16.04.2015 стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» заборгованість за кредитним договором № 0 від 04.05.2007, тобто вимога ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» вже захищена у судовому (примусовому) порядку. Пропуск строку для пред`явлення виконавчих листів до виконання у наведеному контексті не мають правового значення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 червня 2019 року № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18) зазначено, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання; наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

Щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог колегія суддів виходить із наступного.

Нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання та є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання як спосіб захисту грошового інтересу і полягає у відшкодуванні грошових втрат кредитора від знецінення грошових коштів у наслідок інфляції та отримані компенсації за неналежне виконання зобов`язань (пост. ВП ВС від 19.06.2019 №703/2718/16, від 19.06.2019 №646/14523/15)

Судове рішення не породжує грошове зобов`язання і не змінює правовідносини сторін.

Традиційним в доктрині приватного права та судовій практиці є розмежування валюти боргу та валюти платежу як елементів грошового зобов`язання. Валюта боргу - це грошові одиниці, в яких обчислена сума зобов`язання (що дозволяє визначити його ціннісне значення). У свою чергу, під валютою платежу розуміються грошові знаки, які є засобом погашення грошового зобов`язання і в яких повинне здійснюватися його фактичне виконання. За загальним правилом при наявності «валютного застереження», тобто визначення грошового еквіваленту в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 вересня 2019 року в справі № 755/9348/15-ц (провадження № 61-30272св18), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 753/8945/19 (провадження № 61-8829сво21)).

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (стаття 625 ЦК України).

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18)).

Індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях (див., зокрема, постанову Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі № 6-771цс15, постанову Верховного Суду України від 18 травня 2016 року у справі № 6-474цс16, постанову Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1672цс16, постанову Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17).

У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19)).

Оскільки заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 16.04.2015 року заборгованість стягнута в іноземній валюті, позовні вимоги стягнення втрат від знецінення національної валюти внаслідок інфляції задоволенню не підтягаються, адже відновлюються еквівалентом іноземної валюти на день здійснення платежу.

Щодо 3 % річних, які заявлені позивачем у позові за період з 07.09.2020 по 06.09.2023, та ураховуючи доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав для стягнення з 07.09.2020 до 23.02.2022, колегія суддів виходить з наступного.

Критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 320/8618/15-ц (провадження № 61-4393сво18)).

У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем) (пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України).

Отже відсутні підстави для задоволення вимог про стягнення 3% річних за період з 24.02.2022 до 06.09.2023.

Відповідно до розрахунку, що здійснений позивачем в апеляційній скарзі за період з 07.09.2020 до 23.02.2022 окремо, розмір 3% річних становить 12278 грн 56 коп. й обрахований із еквіваленту стягнутої судовим суми коштів в іноземній валюті, що була визначена на день ухвалення рішення.

Такий розрахунок є неприйнятним, адже, як зазначає Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. У ч. 2 ст. 625 ЦК України прямо зазначено, що три проценти річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку трьох процентів річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. У такому випадку стягнення з відповідачів трьох процентів річних має відбуватися саме в іноземній валюті.

Отже, 3 % річних розраховуються з урахуванням боргу у розмірі 17 715,90 доларів США, помноженого на кількість днів прострочення 07.09.2020 до 23.02.2022, що становить 535 днів, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році), що становить 779 доларів США.

За курсом НБУ на день ухвалення постанови (1 дол - 41,8242 грн) вказана сума еквівалентна 32 581,65 грн. Позов заявлено про стягнення 3% річних у розмірі 25138,49 грн. Оскаржуючи судове рішення, апелянт просить стягнути 12 278, 56 грн відповідно до проведеного ним розрахунку.

Отже, за встановлених обставин, 3% річних підлягають у межах доводів та вимог апеляційної скарги розмірі 12 278,56 грн.

З огляду на наведене, неправильне застосування норм матеріального права призвело до неправильно вирішення справи, в зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з підстав, визначених ст. 376 ЦПК України, із ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову та стягненню на корить позивача 3% річних у розмірі 12 278,56 грн.

Враховуючи результати апеляційного перегляду й часткового задоволення апеляційної скарги (20,09%), часткового задоволення позову (на 7,42 %) відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, пов`язаний із розглядом справи у суді першої (199 грн 15 коп.) та апеляційної інстанції (276 грн 20 коп.) у загальному розмірі 475 грн 35 коп.

Керуючись ст. 268, 367, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 09 листопада 2023 року скасувати, ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) солідарно на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» () три проценти річних в сумі 12 278 грн 56 коп. за період з 07.09.2020 до 23.02.2022.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» () судові витрати по сплаті судового збору у судів першої та апеляційної інстанції по 237 грн 66 коп. з кожного.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Судді Є. П. Євграфова

О. В. Желепа

О. Ф. Мазурик