Дата документу 31.01.2025 Справа № 337/3427/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №337/3427/24 Головуючий у 1-й інстанції судді: Бредун Д.С
Провадження №22-ц/807/398/25 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача суддів: Подліянової Г.С., Гончар М.С., Полякова О.З.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 24 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» про стягнення заборгованості по заробітній платі, -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» про стягнення заборгованості по заробітній платі.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» (далі - ТОВ «ДІЄСА») з 05 листопада 2020 року. Згідно наказу №0/02/11/012 від 02 листопада 2020 року була прийнята на посаду продавця-консультанта філії 2, департаменту з роздрібної торгівлі. 09 лютого 2021 року відповідно до наказу №0/09/02/001 переведена на посаду завідуючої складу магазину у філії 2 департаменту з роздрібної торгівлі. 01 жовтня 2023 року переведена на посаду завідуючої складу магазину департаменту роздрібної торгівлі та продажів відповідно до наказу №09/29/4 від 29 вересня 2023 року.

06 травня 2024 року вона звільнилася із займаної посади на підставі п.1 ст. 36 КУпАП за угодою сторін відповідно до наказу №0/03/05/002 від 03 травня 2024 року.

На день звільнення була нарахована, проте не виплачена заробітна плата, що стало підставою для звернення до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі. 16 травня 2024 року винесено судовий наказ про стягнення з відповідача на користь позивача нараховану, але не виплачену заробітну плату станом на 31 березня 2024 року в розмірі 44915,91 гривень, проте за заявою відповідача судовий наказ скасовано ухвалою суду від 06 червня 2024 року.

Також позивач вважала, що відповідно до ст. 117 КЗпП України стягненню підлягає сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не менш ніж 6 320, 59 грн (203, 89 грн х 31 робочих днів за період з 07 травня 2024 року по 18 червня 2024 року). Відповідно до розрахункових листів за лютий 2024 року, березень 2024 року, позивачу була нарахована оплата у розмірі 4 893, 30 грн за лютий, та 4 893, 30 грн за березень 2024 року, таким чином розмір середньомісячна заробітна плата за останні 2 календарні місяці роботи складає 4 893. 30 грн, один робочий день у середньому складає 245, 52 грн (4 893, 30/24=203, 89).

На підставі викладеного просила суд стягнути з ТОВ «ДІЄСА» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 44 915, 91 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 6 320, 59 грн, вирішити питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 24 жовтня 2024 року позов задоволено повністю.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за період з листопада 2023 по березень 2024 року у розмірі 44 915,91 гривень, середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 07 травня 2024 року по 18 червня 2024 року у розмірі 6320,59 гривень, а також судовий збір у розмірі 1211,20 гривень.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням представник Товариство з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 24 жовтня 2024 року в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову в частині стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 6320,59 гривень відмовити, в іншій частині рішення залишити без змін. Вирішити питання про розподіл судових витрат.

На обґрунтування апеляційної скарги, зазначає, що рішення суду першої інстанції про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є незаконним, оскільки відповідач перебуває під впливом форс-мажорних обставин, спричинених військовою агресією рф, що підтверджується сертифікатом від Київської торгово-промислової палати та унеможливило своєчасний розрахунок при звільненні з позивачем. Заявник апеляційної скарги стверджує, що ці обставини унеможливили своєчасний розрахунок з працівниками, а стягнення середнього заробітку у великому обсязі створює надмірний фінансовий тягар, враховуючи понесені збитки через форс-мажор. Посилається на необхідність досягнення розумного балансу між правами працівника і можливостями роботодавця. В умовах форс-мажору застосування статті 117 КЗпП без урахування зазначених обставин може бути невиправданим і несправедливим щодо роботодавця. Звертає увагу суду на те, що положеннями ст. 10 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" визначено, що роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати. Роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати. Торгово-промислова палата України підтвердила, що обставини збройної агресії з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами, як для суб`єктів господарювання так і для населення. Внаслідок ракетно-бомбових ударів регулярних військових формувань російської федерації, Торгова мережа "Eldorado", до якої належить ТОВ "Дієса", зазнала значних збитків; втрачений контроль над активами, які знаходяться на тимчасово окупованих територіях. Підтвердженням скрутного фінансового становища відповідача свідчать справи про затвердження плану санації до відкриття провадження про банкрутство (справа N 910/3368/24) та розгляд заяв про банкрутство (справа N 910/12677/23), матеріали яких розміщенні в Єдиному державному реєстрі судових рішень, з яких вбачається що мотивом негативних матеріальних наслідків для ТОВ "Дієса" стало саме спричинення матеріальних збитків збройною агресією (форс мажор), внаслідок чого товариство втратило можливість забезпечувати взяті на себе зобов`язання, в т. ч. по своєчасній виплаті заробітної плати. Також рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 24.01.2024 у справі N 760/29187/23 провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності генерального директора ТОВ "Дієса", за ч. 1 ст. 41 КУпАП, - закрито за відсутністю складу адміністративного правопорушення. Підставою закриття провадження у справі є встановлення судом, що товариство знаходиться під дією обставин непереборної сили (додане до даного клопотання), а отже встановлено відсутність вини роботодавця, в особі Генерального директора, в затримці оплати праці працівникам під час дії форс-мажорних обставин, дія яких тривала, як на момент звільнення працівника, так і продовжується на цей час. Таким чином, Товариство знаходиться під дією форс-мажорних обставин, а отже невчасна виплата заробітної плати сталося внаслідок об`єктивних обставин, непереборної сили ТОВ "ДІЄСА" щодо обов`язку (зобов`язання) за статтями 94 та 115-117 КЗпП України. На підтвердження вказаного товариство звернулося до Київської торгово-промислової палати та отримало Сертифікат N 3000-24-0827 від 23.04.2024 року.

Вказував, що відповідачем не оскаржується ні підстава, ні розмір стягненої заробітної плати, а тому апелянт просив в цій частині залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обгрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

В силу вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 1 січня 2025 року це 90 840 грн (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2025 рік» з 1 січня 2025 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 3 028, 00 грн (3 028, 00 грн Х 30 = 90 840 грн), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до п.п.1,2 ч. 1, ч.2 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, зокрема: малозначні справи, що виникають з трудових відносин. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Відповідно п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Встановлено, що ціна позову в даній справі становить 49 626, 06 грн, що не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Апеляційний суд урахував ціну та предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства та дійшов висновку, що дана справа є незначної складності, ціна позову якої не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, зазначена справа відповідно до п. п.1 , 2 ч. 1 ст. 274 ЦПК України може розглядатися в порядку спрощеного провадження, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України, не належить до виключень із цієї категорії відповідно до ч. 4 ст. 274 ЦПК України.

Отже, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю доповідача в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду першої інстанції переглядається апеляційним судом в частині задоволених позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 6320, 59 грн. Рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі у сумі 44915, 91 гривень заявником апеляційної скарги не оскаржується, а тому апеляційним судом не переглядається ..

Згідно з п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не відповідає з огляду на таке.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції виходив із того, що на день звільнення ОСОБА_1 борг ТОВ «ДІЄСА» із заробітної плати складав 44 915, 91 грн і на час звільнення відповідач у порушення статті 116 Кодексу законів про працю (далі - КЗпП) України не провів всіх виплат, які належить виплатити при звільненні, тому відповідно до статті 117 КЗпП України з відповідача на користь позивачки має бути стягнутий середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 07 травня 2024 року по 18 червня 2024 року у розмірі 6320, 59 гривень. Відповідач посилався на обставини непереборної сили (форс-мажор), зокрема, на воєнний стан і його економічні наслідки, як на підставу для звільнення від відповідальності за затримку розрахунку. Однак суд встановив, що відповідач не надав достатніх доказів, які підтверджували б неможливість своєчасної виплати заробітної плати через форс-мажор. Зокрема, відсутній сертифікат Торгово-промислової палати України, який є єдиним належним документом, що засвідчує настання форс-мажорних обставин, відповідно до статті 14-1 Закону "Про торгово-промислові палати в Україні".Суд також врахував, що відсутність коштів у роботодавця не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення строків виплати зарплати, як це зазначено в пункті 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 13 від 24.12.99. За таких обставин суд дійшов висновку про наявність вини відповідача у несвоєчасному розрахунку та присудив стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на користь позивачки.

З вказаними висновками суду першої інстанції в оскаржувній частині, колегія суддів апеляційного суду погодитися не може, виходячи з наступного.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» (далі - ТОВ «ДІЄСА») з 05 листопада 2020 року. Згідно наказу №0/02/11/012 від 02 листопада 2020 року була прийнята на посаду продавця-консультанта філії 2, департаменту з роздрібної торгівлі. 09 лютого 2021 року відповідно до наказу №0/09/02/001 переведена на посаду завідуючої складу магазину у філії 2 департаменту з роздрібної торгівлі. 01 жовтня 2023 року переведена на посаду завідуючої складу магазину департаменту роздрібної торгівлі та продажів відповідно до наказу №09/29/4 від 29 вересня 2023 року.

06 травня 2024 року ОСОБА_1 звільнилася із займаної посади на підставі п.1 ст. 36 КУпАП за угодою сторін відповідно до наказу №0/03/05/002 від 03 травня 2024 року, що підтверджується копією трудової книжки НОМЕР_1 від 11 серпня 2016 року (а.с.9-11).

З липня 2023 року відповідач став сплачувати заробітну плату нерегулярно та не у повному обсязі, внаслідок чого утворилась заборгованість перед позивачем.

При звільненні, відповідач станом на 31 березня 2024 року не виплатив позивачці заборгованість по заробітній платі в розмірі 44 915,91 грн, що підтверджується розрахунковим листом за березень 2024 року (а.с.14).

Відповідно до розрахунковим листів за лютий 2024 року, березень 2024 року ОСОБА_1 була нарахована оплата простою (не з вини працівника) у розмірі 4 893, 30 грн за лютий, та 4 893, 30 грн за березень 2024 року, таким чином середньомісячна заробітна плата за останні 2 календарні місяці роботи складає 4 893, 30 грн, один день у середньому складає 245, 52 грн (4 893, 30/24=203, 89 грн) (а.с.13).

16 травня 2024 року Хортицьким районним судом м. Запоріжжя винесено судовий наказ №337/2649/24 про стягнення з ТОВ «ДІЄСА» на користь ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі у розмірі 44 915,91 грн, який ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя 06 червня 2024 року за заявою ТОВ «ДІЄСА» було скасовано, роз`яснено ОСОБА_1 право на звернення до суду з тими самими вимогами в порядку спрощеного позовного провадження (а.с.22).

Зазначені обставини не заперечуються сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні та провести з ним розрахунок у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, установлена ст. 117 КЗпП України.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця (наведена позиція викладена в п. 67, 69, 70, 72 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі N 761/9584/15-ц).

За положеннями ст. 117 КЗпП України обов`язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку проте, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини у невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Згідно з ч. 1 ст. 3 та ст. 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 9 ЦК України, приписи якої кореспондуються із ст. 4 КЗпП України щодо застосування ЦК України до врегулювання відносин, зокрема, до трудових відносин, якщо вони не врегулюванні іншими актами законодавства.

Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин (п. 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі N 761/9584/15-ц).

Відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Враховуючи позовні вимоги у даній справі, зокрема, вимоги щодо виплати компенсації у зв`язку з несвоєчасною виплатою належних працівникові сум, тобто, свого роду відшкодування завданої майнової шкоди, застосуванню підлягають положення цивільного законодавства.

Ст. 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У п. 1 ч. 1 ст. 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків.

Відповідно до ст. 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

23 квітня 2024 року ТОВ "ДІЄСА" отримало сертифікат Київської торгово-промислової палати N 3000-24-0827 про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), виданий у порядку та на підставі ст. 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні", з якого убачається, що Київська торгово-промислова палата засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) ТОВ "ДІЄСА" щодо обов`язку (зобов`язання) за ст. 94 та 115-117 Кодексу законів про працю України, ст. 1 та 24 Закону України "Про оплату праці", з урахуванням ст. 10 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" перед Центральним міжрегіональним управлінням ДПС по роботі з великими платниками податків та Центральним міжрегіональним управлінням Державної служби з питань праці. Вживати, всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати відповідно до ч. 2 ст. 10 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" у термін: з 12 березня 2022 року. Період дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили): дата настання: 12 березня 2022 року; дата закінчення: тривають на 23 квітня 2024 року.

Разом з цим, обставини, які можуть бути кваліфіковані як обставини непереборної сили (форс-мажор), можуть бути підтверджені належними доказами, зокрема висновками експертів, показаннями свідків. Суд також враховує підстави звільнення від доказування - обставини, які визнаються учасниками справи, обставини, визнані судом загальновідомими тощо. Отже, суд визнає наявність форс-мажорних обставин з урахуванням установлених обставин справи та наявних у справі доказів (п. 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року справа N 905/857/19).

24 лютого 2022 року Указом Президента України N 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" введено в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року, який в подальшому продовжувався Указами Президента України та діє на цей час.

У листі від 28 лютого 2022 року N 2024/02.0-7.1 Торгово-промислова палата України засвідчила форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а саме військову агресію рф проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року N 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні". Враховуючи це, Торгово-промислова палата України підтвердила, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб за договором, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

24 березня 2022 року набрав чинності Закон України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" (далі - Закон N 2136-IX), яким визначені особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України "Про правовий режим воєнного стану".

Ч. 2 та 3 ст. 1 Закону N 2136-IX встановлено, що на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до ст. 43, 44 Конституції України.

У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 10 Закону N 2136-IX роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати; роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили; звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати.

Аналіз наведеної спеціальної норми права дозволяє дійти висновку про те, що роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. При цьому не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати.

Таким чином, існування обставини воєнного стану, фактів окупації та ведення бойових дій, а можливо також і знищення майна підприємства чи існування інших обставин, в тому числі існування дебіторської заборгованості, не спростовують факту існування заборгованості по заробітній платі і не звільняють від обов`язку виплати заробітної плати.

Проте, роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці та за несвоєчасне проведення розрахунку.

ТОВ «ДІЄСА», заперечуючи проти вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, зазначило, що затримка виплати ОСОБА_1 належних при звільнені сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, відбулась не з вини роботодавця, а внаслідок об`єктивних обставин, непереборної сили (воєнний стан).

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із положеннями ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 1 ст. 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Проаналізувавши надані сторонами письмові докази, зокрема сертифікат Київської торгово-промислової палати N 3000-24-0827 про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) від 23 квітня 2024 року, яким засвідчується наявність форс-мажорних обставин щодо обов`язку (зобов`язання) ТОВ «ДІЄСА», з урахуванням зазначених вище положень чинного законодавства, суд першої інстанції не врахував наявність форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) та дійшов помилкового висновку про те, що затримка виплати ОСОБА_1 належних при звільненні сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, відбулася з вини ТОВ «ДІЄСА».

Отже, у цій справі підтверджено неможливість виконання ТОВ « ДІЄСА» обов`язку щодо своєчасного проведення розрахунку із позивачкою при звільненні, встановлено причинно-наслідковий зв`язок між форс-мажорними обставинами та неможливістю виконати зобов`язання, тому доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу.

До аналогічних висновків прийшов Верховний Суд у постанові від 02 грудня 2024 року у справі № 757/2043/24-ц, провадження № 61-11900 св24.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на зазначене, судом першої інстанції допущено неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, а тому вказане судове рішення, в оскаржуваній частині, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні вимог ОСОБА_1 до ТОВ «ДІЄСА» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 6320, 59 гривень.

В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржувалося, а тому колегією суддів не переглядалося.

Аргументи апеляційної скарги є знайшли своє підтвердження.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду в оскаржуваній частині скасуванню, тому підлягають перерозподілу судові витрати, понесені сторонами по справі.

Із матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду з позовною заявою ОСОБА_1 сплатила судовий збір в частині позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 1 211, 20 грн, що підтверджується квитанцією до платіжної інструкції на переказ готівки №6 від 03 вересня 2024 року (а.с.33а).

При зверненні до суду з апеляційною скаргою ТОВ «ДІЄСА» сплатило судовий збір у розмірі 1 851, 80 грн, що підтверджується квитанцією до платіжної інструкції на переказ готівки №22 від 26 грудня 2024 року (а.с.186).

З мотивувальної частини постанови вбачається, що апеляційний суд приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги ТОВ «ДІЄСА» в оскаржуваній частині щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та постановленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині, тому в порядку частини першої статті 141 ЦПК України, підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ДІЄСА» підлягають стягненню судові витрати у вигляді сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1 851, 80 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» задовольнити.

Рішення Хортицького районного суду Запорізької області від 24 жовтня 2024 року в оскаржуваній частині задоволених позовних вимог про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 6 320, 59 гривень, судових витрат у розмірі 1211, 20 гривень скасувати.

Ухвалити в цій частині нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07 травня 2024 року по 18 червня 2024 року у розмірі 6 320, 59 гривень та судових витрат у розмірі 1211, 20 гривень - відмовити.

В решті рішення суду не оскаржується та не переглядається.

Стягнути з ОСОБА_1 користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» судові витрати у вигляді сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1 851, 80 гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови,лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повна постанова складена 31 січня. 2025 року.

Головуючий, суддя Суддя Суддя

Подліянова Г.С. Гончар М.С. Поляков О.З.