КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/1230/2025 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Голуб С.А., суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 03 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,

в с т а н о в и в:

У вересні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 03 серпня 2021 року між ним та ОСОБА_1 укладено договір позики шляхом складання розписки, за умовами якого відповідач взяв у нього в борг 2 000 доларів США, які зобов`язався повернути до 02 жовтня 2021 року. Проте, у зазначений строк відповідач позику не повернув, свої зобов`язання за укладеним договором не виконав та в добровільному порядку повернути суму боргу відмовляється.

З огляду на викладене, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь борг за договором позики у розмірі 2 000 доларів США та 3 % річних за прострочення грошового зобов`язання у розмірі 4 231,72 грн, а також понесені судові витрати.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 03 листопада 2023 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики у розмірі 2 000 доларів США та 3 % річних у розмірі 4 231,72 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу у розмірі 7 600 грн та витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 073,60 грн.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач через представника - адвоката Маковія В.В. подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що районний суд дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову на підставі боргової розписки, оскільки з вказаної розписки є очевидним, що: позичальник та позикодавець не ідентифіковані, зокрема паспортними даними чи реєстраційним номером облікової картки платника податків; ініціали позикодавця мають скорочення; не зазначено їх місце проживання (реєстрації); відсутня дата і місце складення розписки; сума боргу не зазначена прописом, валюта позики не прописана; відсутні слова «отримав» та «зобов`язуюсь повернути»; строк повернення коштів не визначений; підпис позичальника не розшифрований.

Судом першої інстанції без належних і допустимих доказів визнав суму боргу у розмірі 2 000 доларів США, хоча текст боргової розписки містить тільки знак «$».

Вказує, що долар США є однією з найбільш популярних валют у світі. Однак, як відомо, валюти з назвою «долар» є грошовою одиницею різних країн, та існують такі долари, як, австралійський, багамський, барбадоський, гавайський, канадський, сінгапурський тощо.

Таким чином, Голосіївський районний суд м. Києва при визначенні назви валюти та приналежності до країни керувався виключно на припущеннях.

Відповідач також звертає увагу на те, що розписка не містить слова «отримав» та «зобов`язуюсь повернути», натомість містить слова «взяв» та «зобов`язуюсь віддати».

Оскільки розписка від 03 серпня 2021 року не підтверджує факт отримання ним коштів у борг і виникнення у нього обов`язку з їх повернення на вимогу кредитора, тобто існування між сторонами договірних правовідносин за договором позики, вбачається висновок про відсутність правових підстав для стягнення з нього суми боргу.

На підставі викладеного, ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Позивач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України у редакції, чинній на час подання апеляційної скарги, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 03 серпня 2021 року ОСОБА_2 надав у борг ОСОБА_1 2 000 доларів США, про що останній склав розписку.

Згідно вказаної розписки відповідач зобов`язався повернути борг 02 жовтня 2021 року, однак у зазначений строк позику позивачу не повернув.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що наявність боргового документа у кредитора свідчить про невиконання боржником своїх зобов`язань за розпискою.

Аналізуючи укладений між сторонами договір позики, який оформлено у вигляді розписки, обсяг та зміст прав і обов`язків сторін, які передбачені зазначеним договором позики, суд убачав, що при оформлені розписки відповідач погодився з його умовами, факт передачі грошових коштів здійснено під час оформлення відповідної розписки, що підтверджується її змістом.

Доказів зворотного у розпорядження суду не надано відповідачем.

Повно та всебічно дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції враховуючи таке.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики).

Згідно із статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Таким чином, оскільки договір позики це односторонній договір, то у відповідача виник обов`язок повернути позикодавцю грошові кошти у такій самій сумі відповідно до статті 1049 ЦК України, якою передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 22 серпня 2019 року по справі № 369/3340/16-ц за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

У постанові Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі №143/280/17 додатково звернуто увагу судів на те, що наявність у позивача боргового документа - розписки відповідача свідчить про невиконання ним взятих на себе зобов`язань.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргової розписки в позивача підтверджує наявність боргу (постанова Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 483/1953/16-ц, провадження №61-33891св18).

Із наданої позивачем до позовної заяви розписки вбачається, що відповідач отримав від нього 2 000 доларів США із зобов`язанням їх повернення 02 жовтня 2021 року. Ця розписка підтверджує укладення договору позики між сторонами і отримання останнім коштів у визначеній сумі.

Колегія суддів не може погодитись із доводами апеляційної скарги в тому, що із розписки не вбачається укладення між сторонами саме договору позики.

Як вбачається із дослідженої судом розписки, в ній зазначені дата написання розписки, прізвище ім`я та по батькові фізичної особи - позичальника ОСОБА_1 і прізвище та ініціали фізичної особи - позикодавця ОСОБА_2 , а також зазначені такі істотні умови договору як сума та строк позики.

Відповідно до статті 28 ЦК Українифізична особа набуває прав та обов`язків і здійснює їх під своїм ім`ям.

Ім`я фізичної особи, яка є громадянином України, складається із прізвища, власного імені та по батькові, якщо інше не випливає із закону або звичаю національної меншини, до якої вона належить.

Отже, оскільки в розписці вказані прізвища сторін правочину, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги щодо відсутності у цій розписці ідентифікації сторін договору, є голослівними.

Слід відмітити, що письмова форма договору позики, з огляду на його реальний характер, є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом, зокрема, у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16 та від 23 квітня 2020 року у справі № 501/1773/16-ц.

Суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що із наданої позивачем розписки вбачаються сторони договору позики, суть договору, оскільки ОСОБА_1 зазначив, що взяв кошти і зобов`язується їх повернути, що свідчить про те, що кошти були взяті у борг тимчасово, строк повернення коштів був визначений сторонами. Також суд вірно визначив валюту зобов`язання, оскільки знак «$» визначає саме американський долар.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За приписами статей 530, 610, 611, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У справі, яка переглядається, встановивши, що відповідач взяті на себе договірні зобов`язання не виконав, суд першої інстанції за вимогою позивача дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на його користь суму неповернутих грошових коштів, переданих за договором позики, тобто 2 000 доларів США, що відповідає вимогам статті 1046 ЦК України і статті 533 ЦК України.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Враховуючи наведене, висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних у розмірі 4 231,72 грн за прострочення грошового зобов`язання є правомірним та відповідає обставинам справи.

Наведені у позовній заяві розрахунки 3 % річних, які позивач на власний розсуд просив стягнути з відповідача у національній валюті - гривні, перевірені судом першої інстанції та відповідають вимогам чинного законодавства.

Щодо доводів апеляційної скарги про неповідомлення відповідача про пред`явлений до нього позов, колегія суддів враховує наступне.

Аналіз матеріалів справи свідчить, що ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 09 жовтня 2023 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Згідно даних супровідного листа від 09 жовтня 2023 року копію зазначеної ухвали разом з матеріалами позовної заяви було направлено відповідачу на адресу встановленого судом його місця проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідно до наявного у справі поштового відправлення судова кореспонденція на ім`я ОСОБА_1 повернулась до суду першої інстанції із відміткою служби поштового зв`язку «адресат відсутній за вказаною адресою » (а.с. 28).

Відповідно до частини другої статті 128 ЦПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою.

Частиною шостою статті 128 ЦПК України визначено, що судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Згідно із пунктом 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Крім того, у пункті 91-1 Правил надання послуг поштового зв?язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270 (далі - Правила), передбачено, що рекомендовані листи з позначкою «Судова повістка», адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою вручаються особисто адресату, а у разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів його сім?ї, який проживає разом з ним. У разі відсутності адресата (будь-кого із повнолітніх членів його сім?ї) за зазначеною на рекомендованому листі адресою працівник поштового зв?язку інформує адресата за наявним номером телефону та/або вкладає до абонентської поштової скриньки повідомлення про надходження рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка». Якщо протягом трьох робочих днів після інформування адресат не з?явився за одержанням рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка», працівник поштового зв?язку робить позначку «адресат відсутній за вказаною адресою», яка засвідчується підписом з проставленням відбитка календарного штемпеля і не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертає його до суду.

Отже, відмітка про відсутність особи за адресою місця проживання вважається врученням судової повістки особі. Зазначена позиція висвітлена в постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 760/25978/13-ц, висновки якого підлягають врахуванню для судів інших інстанцій в силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України.

Відтак, колегія суддів вважає, що відповідач ОСОБА_1 був належним чином повідомлений про розгляд даної справи в суді першої інстанції, однак своїми процесуальними правами, в тому числі на подання відзиву на позовну заяву, не скористався без поважних причин.

Водночас своє відношення до позовної заяви та рішення суду відповідач виклав у апеляційній скарзі, тим самим реалізувавши принцип змагальності.

Виходячи з наведеного, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що районним судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

Встановивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну правову оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, та дійшов цілком законного і обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та стягнення з ОСОБА_1 на його користь заборгованості за договором позики від 03 серпня 2021 року у розмірі 2 000 доларів США та 3 % річних у розмірі 4 231,72 грн.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 03 листопада 2023 року - без змін.

У такому разі розподіл судових витрат відповідача, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

З огляду на положення частини третьої статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 03 листопада 2023 року у даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Судді: С.А. Голуб

Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній