КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/3387/2025 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 24 липня 2024 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Святошинського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ),

в с т а н о в и в:

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця - начальника Святошинського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - Святошинський ВДВС у м. Києві) Василевського А.М. щодо не зняття арешту з належного йому майна, накладеного постановою № 833/4 від 11 лютого 2003 року у межах виконавчого провадження.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 24 липня 2024 року у відкритті провадження у справі відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що заявник оскаржує бездіяльність державного виконавця у виконавчому провадженні, відкритому не на підставі рішення Святошинського районного суду м. Києва, тому відповідно до вимог частини другої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» та частини першої статті 287 КАС України подана скарга не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а віднесена до юрисдикції відповідного адміністративного суду.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, заявник звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів порушення судом першої інстанції норм процесуального й неправильного застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що позиція суду про те, що подана ним скарга не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства є помилковою.

Наголошує на тому, що аналогічна справа за його скаргою на бездіяльність державного виконавця щодо не зняття арешту з майна уже була розглянута Святошинським районним судом м. Києва.

Ухвалою суду від 15 грудня 2023 року було відмовлено у відкритті провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 .

Однак, постановою Київського апеляційного суду від 12 квітня 2024 року дану ухвалу скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції, ухвалою якого від 06 травня 2024 року скаргу задоволено та зобов`язано Святошинський ВДВС у м. Києві скасувати заходи примусового виконання і зняти арешт та заборону відчуження всього нерухомого майна ОСОБА_1 , накладений на підставі постанови № 833/4 від 28 лютого 2003 року.

Суб`єкт оскарження правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Учасники справи (провадження) в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, від заявника надійшла заява про розгляд справи без його участі, суб`єкт оскарження причини неявки до апеляційного суду не повідомив, тому колегія суддів дійшла висновку, що їх неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Аналіз зазначених норм права вказує на те, що ніхто не може бути обмежений у праві на доступ до правосуддя, яке охоплює можливість особи ініціювати судовий розгляд та брати участь у судовому процесі. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Водночас потрібно враховувати, що будь-яке суб`єктивне право має межі, оскільки суб`єктивне право є мірою свободи, мірою можливої поведінки правомочної особи в правовідносинах.

Право на суд стосується як інституційних та організаційних аспектів, так і особливостей здійснення окремих судових процедур.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Розділ VII ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень» передбачає можливість звернення сторін виконавчого провадження до суду, який видав виконавчий документ зі скаргою на рішення, дії або бездіяльність приватного виконавця, державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка є частиною національного законодавства, кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Суд повинен перевірити належність справи до його юрисдикції (предметної та суб`єктної) та підсудності (територіальної юрисдикції).

Суд вправі відмовити у відкритті провадження у справі лише з тих підстав, які передбачені законом.

Такі підстави визначено у статті 186 ЦПК України.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Припис закону про те, що заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства стосуються як позовів (заяв, скарг), які не можуть розглядатися за правилами цивільного судочинства, так і тих позовів (заяв, скарг), які взагалі не можуть розглядатися судами.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою, в якій просиввизнати неправомірною бездіяльність державного виконавця - начальника Святошинського ВДВС у м. Києві Василевського А.М. щодо не зняття арешту з належного йому майна, який був накладений постановою № 833/4 від 11 лютого 2003 року у межах виконавчого провадження, реєстраційний номер обтяження 1415107, та зобов?язати державного виконавця скасувати заходи примусового виконання і зняти арешт та заборону відчуження всього його нерухомого майна, що вжиті у межах виконавчого провадження.

Обґрунтовуючи вимоги скарги, зазначав, що 11 та 28 лютого 2003 року ВДВС у Ленінградському районі м. Києва були винесені постанови № 833/4 про арешт усього майна, належного ОСОБА_1 , що підтверджується відомостями з Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна.

Однак копії цих постанов, як і копії постанови про відкриття виконавчого провадження та інших постанов, прийнятих у межах виконавчого провадження, він не отримував, так як вони не були надіслані йому у встановленому законом порядку.

В подальшому, відділом державної виконавчої служби виконавче провадження було закінчено, проте накладений арешт на усе його майно до цього часу не знято.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 06 травня 2024 року за його скаргою зобов`язано Святошинський ВДВС у м. Києві скасувати заходи примусового виконання і зняти арешт та заборону відчуження всього нерухомого майна ОСОБА_1 , накладений на підставі постанови № 833/4, 28 лютого 2003 року ВДВС у Ленінградському районі, реєстраційний номер обтяження 1415285.

Тому заявник вважав, що він, як сторона виконавчого провадження, має право на оскарження бездіяльності державного виконавця щодо не зняття арешту з належного йому майна, накладеного постановою № 833/4 від 11 лютого 2003 року, в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Статтею 447 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час звернення заявника до суду із скаргою)передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Частиною першою статті 287 КАС України передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду з позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Відповідно до частини першої статті 74 Закону № 1404-VIII рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

За нормами частини другої статті 74 Закону № 1404-VIII рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

З наведених положень частини першої статті 74 Закону № 1404-VIII, з урахуванням статей 447, 448 ЦПК України, вбачається, що в разі оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого за правилами цивільного судочинства, таку скаргу розглядає відповідний суд загальної юрисдикції, який ухвалив таке рішення за правилами цивільного судочинства відповідно.

У справі, яка переглядається апеляційним судом, заявником оскаржується бездіяльність державного виконавця щодо не зняття арешту з належного боржнику майна, накладеного постановою № 833/4 від 11 лютого 2003 року у межах виконавчого провадження, що за його доводами здійснювалось у 2003 році ВДВС у Ленінградському районі м. Києва.

Частиною першою статті 59 Закону № 1404-VIII передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

При цьому в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори про цивільне право, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Не врахувавши, що ОСОБА_1 має процесуальний статус боржника у виконавчому провадженні, в межах якого державним виконавцем були вжиті заходи примусового характеру у вигляді накладення арештів на майно боржника та оголошення заборони на його відчуження, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що він не вправі подавати скаргу на бездіяльність державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень».

Подібні правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 904/51/19, у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18, у постановах Верховного Суду від 24 червня 2021 року у справі № 127/11276/20, від 08 вересня 2021 року у справі № 369/3757/20, від 01 грудня 2021 року у справі № 201/6486/20, від 19 січня 2022 року у справі № 577/4541/20.

Судова практика у зазначеній категорії справ є сталою і підстав відступати від зазначених висновків суд апеляційної інстанції не вбачає.

Заявник, який був боржником у виконавчому провадженні, позбавлений іншого способу захисту свого права на мирне володіння майном, аніж оскарження бездіяльності органу державної виконавчої служби щодо не зняття арешту із належного йому майна.

Так, у матеріалах даної скарги було відсутнє судове рішення або рішення іншого органу (посадових осіб), на виконання якого видано виконавчий документ, відповідно до якого державним виконавцем було відкрито виконавче провадження та накладено арешт на майно боржника.

Однак, зазначена обставина не давала суду першої інстанції підстави на стадії вирішення питання про прийняття скарги до розгляду однозначно стверджувати, що даний спір віднесено до судів адміністративної юрисдикції.

Подання доказів можливе на наступних стадіях цивільного процесу, тому суд не вправі через неподання заявником доказів щодо виду рішення, яке підлягає примусовому виконанню у межах виконавчого провадження, відмовляти у відкритті провадження у справі за скаргою на рішення, дії чи бездіяльність виконавця та інших посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання відповідного рішення.

Крім того, у розпорядженні суду першої інстанції була наявна копія ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 06 травня 2024 року № 759/24322/23, якою була розглянута аналогічна скарга ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця щодо не зняття арешту з належного його майна, накладеного постановою № 833/4 лише від 28 лютого 2003 року у порядку цивільного судочинства.

При визначенні юрисдикційності такої справи суду необхідно було достовірно встановити на підставі яких виконавчих документів здійснюється виконавче провадження.

Якщо виконавче провадження відкрито і примусове виконання здійснюється державною виконавчою службою або приватним виконавцем на підставі документів, передбачених у пунктах 1, 11, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження», тобто на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України; судових наказів; ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом, ? заяви та скарги розглядаються судом, який видав рішення, що перебуває на примусовому виконанні.

Такий правовий висновок неодноразово викладався Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у постановах: від 12 вересня 2018 року у справі № 442/2270/17-ц, від 20 вересня 2018 року у справі № 324/1018/17 і від 05 грудня 2018 року у справі № 422/2248/17.

В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Проте, наведене залишилося поза увагою суду першої інстанції, який, належним чином не дослідивши питання юрисдикційності даного спору, передчасно констатував, що зазначена справа за скаргою на бездіяльність державного виконавця щодо не зняття арешту з майна боржника не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а повинна розглядатися відповідним адміністративним судом.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно із вимогами статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду вважає, що доводи апеляційної скарги заявника заслуговують на увагу, а висновок суду щодо відмови у відкритті провадження у справі за скаргою на бездіяльність державного виконавця з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 186 ЦПК України, є передчасним та не відповідає нормам чинного законодавства, тому відповідно до положень статті 379 ЦПК України ухвала підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Водночас колегія суддів звертає увагу, що в суді апеляційної інстанції заявник долучив до матеріалів справи копії постанов державного виконавця ВДВС Святошинського районного управління юстиції у м. Києві Михальчук Л.В. від 11 лютого 2003 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, які він отримав у Київському державному нотаріальному архіві 04 листопада 2024 року (а.с. 53-57).

Зі змісту вказаних постанов вбачається, що виконавче провадження здійснювалося ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві на підставі виконавчого листа № 2-1406, виданого 13 грудня 2002 року Києво-Святошинським районним судом Київської області про стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 17 079,99 грн.

Згідно із частиною першою статті 448 ЦПК України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Таким чином при вирішенні питання про прийняття поданої скарги до розгляду суду першої інстанції слід врахувати зазначені вище обставини та постановити судове рішення, яке відповідатиме процесуальним нормам закону, в тому числі щодо підсудності (територіальної юрисдикції) та фактичним обставинам справи.

Оскільки справа передається для продовження розгляду до суду першої інстанції, відсутні підстави для розподілу судових витрат, понесених заявником у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції відповідно до положень статей 141, 382, 452 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 379, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 24 липня 2024 року скасувати, справу № 759/14941/24 направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 05 лютого 2025 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній