КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Кафідова О.В.,

секретар Смолко А.В.,

за участю:

представника позивача Костенок А.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від її імені та в її інтересах адвокатом Костенок Андрієм Михайловичем, на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2024 року про відмову у забезпеченні позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним, визнання відсутніми зобов`язань та третейської угоди,

В С Т А Н О В И В:

У провадженні Голосіївського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним, визнання відсутніми зобов`язань та третейської угоди.

Одночасно з позовною заявою представником позивачки було подано заяву про забезпечення даного позову, в якій він просив вжити заходів забезпечення позову шляхом:

- заборони вчинення будь-яких реєстраційних дій у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо двокімнатної квартири загальною площею 56,8 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, за адресою: АДРЕСА_1 , стягувач - ОСОБА_1 , боржник - ОСОБА_2 ;

- заборони вчинення будь-яких реєстраційних дій у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо двокімнатної квартири загальною площею 42,3 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, за адресою: АДРЕСА_2 , стягувач - ОСОБА_1 , боржник - ОСОБА_2 ;

- заборони Приватному виконавцю виконавчого округу міста Києва Боднару Д.В. вчиняти будь-які дії щодо звернення стягнення на нерухоме майно, належне ОСОБА_1 , під час виконання виконавчого листа Одеського апеляційного суду від 11.07.2024 № 4813/1333/24, стягувач - ОСОБА_1 , боржник - ОСОБА_3 .

Заява мотивована тим, що позивачка звернулася до суду з позовом про визнання недійсним договору позики від 16.08.2022 № 16/08-22/ІІ, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , відповідно до умов якого позивачкою передано грошові кошти у розмірі 76000000,00 грн., які вона зобов`язується повернути не пізніше 31.03.2024. Додаток № 1 до вказаного договору становить розписка про отримання грошових коштів.

23.12.2022 між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено договір відступлення прав вимоги (цесії) № 23/12-22/Ц, згідно з яким ОСОБА_4 передав ОСОБА_2 оригінал договору позики та додатку № 1 до нього.

ОСОБА_2 звернувся до Одеського апеляційного суду із заявою про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду від 03.06.2024.

На підставі виданого Одеським апеляційним судом виконавчого листа Приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Боднарем Д.В. розпочато виконавче провадження, винесено постанову від 16.07.2024 про арешт коштів боржника та про арешт майна боржника.

На думку заявника є підстави вважати, що існує обґрунтоване припущення, що в разі невжиття заходів забезпечення позову в рамках погашення неіснуючого зобов`язання позивачки, буде звернено стягнення на належне їй нерухоме майно, про що свідчить факт стягнення коштів приватним виконавцем та накладення арешту на нерухоме майно позивача з метою його подальшої реалізації.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 10.10.2024 у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено (а.с. 56-60).

В апеляційній скарзі позивачка, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить ухвалу скасувати та постановити нове судове рішення, яким заяву про забезпечення позову задовольнити.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції, обмежившись перевіркою наявності такої умови забезпечення позову як ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду у цій справі, порушив імперативні приписи ст. 149 ЦПК України, оскільки не врахував наявності іншої умови, а саме - ризику перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивачки, за захистом яких вона звернулася до суду, хоча саме на ці обставини позивачка посилалася у своїй заяві про забезпечення позову (а.с. 63-71).

Представник позивачки у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив.

Разом з тим, враховуючи положення ч. 2 ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції визнав за можливе розглянути справу за відсутності відповідача, оскільки його неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення представника позивачки, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Так, відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Положення ч. 3 ст. 150 ЦПК України закріплюють, що заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає врахування судом співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Водночас, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 4 постанови № 9 від 22.12.2006 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб`єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.

Крім того, як зазначив Верховний Суд у своїй ухвалі від 19.07.2018 року по справі № 133/828/18, заява про забезпечення позову має бути мотивована, а не містити лише шаблонний перепис диспозиції норми права.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд дотримався указаних вище умов та, з огляду на відсутність будь-яких доказів того, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до ухилення відповідача від майбутнього виконання судового рішення, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Натомість, саме по собі посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обгрунтування не є достатньою підставою для задоволення заяви про забезпечення позову.

При цьому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що предметом даного позову є визнання недійсним договору та, як наслідок, визнання відсутніми грошових зобов`язань та третейської угоди, що, у свою чергу, не передбачає реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Крім того, слід наголосити що ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 13.11.2024 у даній справі задоволено заяву представника позивачки та з метою забезпечення позову зупинено стягнення на підставі виконавчого листа від 11.07.2024 №4813/1333/24, виданого Одеським апеляційним судом про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості за Договором позики від 16.08.2022 № 16/08-22/П у розмірі 76000000 грн. 00 коп.

Таким чином, при апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування ухвали, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду без змін.

У зв`язку з залишенням апеляційної скарги без задоволення, понесені позивачкою судові витрати за подання апеляційної скарги відшкодуванню не підлягають.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від її імені та в її інтересах адвокатом Костенок Андрієм Михайловичем, - залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2024 року про відмову у забезпеченні позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним, визнання відсутніми зобов`язань та третейської угоди, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складений 30 січня 2025 року.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

О.В. Кафідова