ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

27 січня 2025 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 751/4552/24

Головуючий у першій інстанції Яременко І. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/120/25

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді: Скрипки А.А.

суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.

секретар: Мальцева І.В.

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідачі: Чернігівська обласна прокуратура, Державна казначейська служба України

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова у складі судді Яременко І.В. від 13 вересня 2024 року, місце ухвалення рішення - м.Чернігів, дата складання повного тексту рішення - 23 вересня 2024 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Чернігівської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями і рішеннями органів досудового розслідування, прокуратури та суду,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом до Держави Україна в особі Чернігівської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями і рішеннями органів досудового розслідування, прокуратури та суду, в якому просив стягнути з Державного бюджету України на його користь 600 000 грн., в якості відшкодування моральної шкоди та вирішити питання відшкодування понесених судових витрат на правничу допомогу адвоката. В обґрунтування вимог заявленого позову ОСОБА_1 вказував, що у провадженні слідчого відділу прокуратури Чернігівської області перебувало кримінальне провадження, внесене 02.09.2016 року до ЄРДР за №0000334 за ознаками злочину, передбаченого ч.1 статті 28, ч.2 статті 365 КК України. 13.12.2016 року позивачу було повідомлено про підозру за ч.1 статті 28, ч.2 статті 365 КК України. Вироком Новозаводського районного суду м.Чернігова від 25.01.2018 року позивача було визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 статті 28, ч.2 статті 365 КК України, та виправдано за відсутністю в діянні складу інкримінованого кримінального правопорушення. Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 15.01.2019 року вирок Новозаводського районного суду м.Чернігова від 25.01.2018 року було скасовано та направлено справу на новий розгляд до суду першої інстанції. Вироком Новозаводського районного суду м.Чернігова від 28.08.2020 року позивача було визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 статті 28, ч.2 статті 365 КК України, та виправдано за відсутністю в діянні складу інкримінованого кримінального правопорушення. Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 06.08.2021 року вирок Новозаводського районного суду м.Чернігова від 28.08.2020 року залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 12.07.2022 року ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 06.08.2021 року залишено без змін. Таким чином, ОСОБА_1 стверджував, що він незаконно перебував під слідством та судом з 13.12.2016 року до 12.07.2022 року, включно, що складає повних шістдесят сім місяців. Позивач вказував, що під час перебування під слідством та судом він зазнав значної моральної шкоди, оскільки перебував під тягарем обвинувачення та боявся за свою подальшу долю. За доводами позивача, будучи поліцейським та представником влади, він суттєво хвилювався за свою репутацію та переносив надмірне емоційне навантаження, докладав багато зусиль для продовження служби. Позивач стверджував, що свої зусилля і волю він змушений був спрямовувати не на створення міцних відносин із жінкою та сім`ї, не на розвиток по службі, а на обґрунтування правильності вчинених ним дій від імені закону і держави, на доведення своєї невинуватості та спростування висунутого обвинувачення у кримінальному провадженні. За даних обставин, позивач вважав, що розмір відшкодування заподіяної йому моральної шкоди повинен становити 600 000 грн.

Рішенням Новозаводського районного суду м.Чернігова від 13.09.2024 року позов ОСОБА_1 до Чернігівської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконним діями і рішеннями органів досудового розслідування, прокуратури та суду, задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , у відшкодування моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду, 305 300 (триста п`ять тисяч триста) грн. та 5 088 (п`ять тисяч вісімдесят вісім) грн. 33 коп. витрат на правничу допомогу. У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 , судом відмовлено. Судовий збір компенсовано за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

В апеляційній скарзі Державна казначейська служба України просить скасувати рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 13.09.2024 року, в частині стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 5 088,33 грн. витрат на правничу допомогу, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким здійснити розподіл судових витрат відповідно до частини другої статті 137 та частини другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, а в іншій частині рішення суду першої інстанції від 13.09.2024 року, залишити без змін. Доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України вказують, що рішення суду першої інстанції від 13.09.2024 року, у оскаржуваній апелянтом частині, тобто, в частині способу стягнення з Державного бюджету України 5 088,33 грн. витрат позивача на професійну правничу допомогу, ухвалено судом першої інстанції із порушенням норм процесуального права. В доводах апеляційної скарги Державна казначейська служба України зазначає, що частинами другими статей: 137, 141 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами. Як вбачається зі змісту рішення суду першої інстанції від 13.09.2024 року, суд вказує на суб`єкта, винного у заподіянні шкоди позивачу, а саме, орган прокуратури. Апелянт стверджує, що Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їх компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України). У цивільному судочинстві держава бере участь у справі, як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема, представляти державу в суді, зазвичай орган, діями якого завдано шкоду. За доводами апелянта, крім Держави Україна в особі Чернігівської обласної прокуратури, позивач визначив окремим відповідачем Казначейство, хоча воно згідно зі своїми функціональними обов`язками, не є учасником спірних відносин і не має фактичних даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Казначейство є неналежним відповідачем у справі, оскільки підставою позову є стверджувані порушення прав позивача з боку правоохоронних органів. Оскільки, як випливає зі змісту позову, Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним, і жодної шкоди позивачу не завдавало, то відповідно до вимог Конституції України, ЦК України та інших актів законодавства, на думку апелянта, Казначейство не може нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу діями інших суб`єктів. Апелянт вказує, що всупереч вимогам статей: 137, 141 ЦПК України, суд першої інстанції не здійснив розподіл судових витрат між сторонами, стягнувши при цьому без жодної правової підстави судові витрати на користь позивача не зі сторони по справі, а з Державного бюджету України. Апелянт вважає, що відповідні судові витрати можуть бути стягнуті саме із суб`єкта, у зв`язку з протиправними діями якого подано позов.

Відповідно до приписів ч.1 статті 367 ЦПК України, яка регламентує межі розгляду справи судом апеляційної інстанції, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За даних обставин, рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 13.09.2024 року переглядається апеляційним судом у оскаржуваній апелянтом частині, тобто, в частині стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 5 088,33 грн. витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції.

В судовому засіданні апеляційного суду 16.01.2025 року представник Державної казначейської служби України - Мулач Я.В. підтримала вимоги та доводи поданої апеляційної скарги.

В судовому засіданні апеляційного суду представник Чернігівської обласної прокуратури - Косова О.А. просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги, у зв`язку із її необґрунтованістю.

В судовому засіданні апеляційного суду 27.01.2025 року представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Кутуков С.О. просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, у зв`язку із її безпідставністю.

В судове засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_1 , представник Державної казначейської служби України (в судове засідання апеляційного суду 27.01.2025 року), належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, не з`явились.

Відповідно до приписів ч.2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду даної справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що 13.12.2016 року ОСОБА_1 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 статті 28, ч.2 статті 365 КК України (а.с.41-46, том 1).

25.01.2018 року вироком Новозаводського районного суду м.Чернігова ОСОБА_1 було визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 статті 28, ст. 365 КК України, та виправдано за відсутністю в діянні складу інкримінованого кримінального правопорушення (а.с.47-57, том 1).

Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 15.01.2019 року вирок Новозаводського районного суду м.Чернігова від 25.01.2018 року скасовано та справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с.58-65, том 1).

Вироком Новозаводського районного суду м.Чернігова від 28.08.2020 року ОСОБА_1 було визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 статті 28, ч.2 статті 365 КК України, та виправдано за відсутністю в діянні складу інкримінованого кримінального правопорушення (а.с.26-40, том 1).

Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 06.08.2021 року вирок Новозаводського районного суду м.Чернігова від 28.08.2020 року було залишено без змін (а.с.12-25, том 1).

Постановою Верховного Суду від 12.07.2022 року ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 06.08.2021 року стосовно ОСОБА_1 , залишено без змін (а.с.7-11, том 1).

Судом встановлено, що період перебування позивача ОСОБА_1 під кримінальним переслідуванням становить: з 13.12.2016 року (дата повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 статті 28, ч.2 статті 365 КК України) по 06.08.2021 року (набрання законної сили реабілітуючим рішенням суду), що загалом складає 43 місяці.

Як вбачається із рішення суду першої інстанції від 13.09.2024 року, частково задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку, що загальний час перебування позивача під слідством і судом становить 43 місяці, і тому, виходячи із розміру мінімальної заробітної плати за кожен місяць (7 100 грн.), гарантований Законом України Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, мінімальний розмір моральної шкоди становить 305 300,00 грн. (43 місяці х 7 100 грн.). Враховуючи тривалість перебування ОСОБА_1 під слідством та судом, характер і обсяг страждань, яких зазнав позивач, його можливості з приводу відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі, суд першої інстанції дійшов висновку, що грошова сума, яка підлягає стягненню з Державного бюджету України на користь позивача, в якості відшкодування моральної шкоди, повинна становити 305 300,00 грн., що відповідатиме вимогам розумності та справедливості.

У вказаній частині рішення суду першої інстанції від 13.09.2024 року апелянтом не оскаржується, тому в силу приписів ч.1 статті 367 ЦПК України, апеляційним судом не переглядається.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат між сторонами, суд першої інстанції встановив, що позивачем сплачено 10 000,00 грн. за правничу допомогу, надану йому адвокатом Кутуковим С.О., що підтверджується квитанціями про прийняту плату за надані послуги від 20.05.2024 року та від 09.08.2024 року (а.с.68а, 200, том 1). Враховуючи, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, суд першої інстанції, із врахуванням статей: 137, 141 ЦПК України, дійшов висновку, що понесені позивачем витрати на правничу допомогу адвоката підлягають частковому задоволенню, пропорційно до розміру задоволених вимог, в сумі 5 088 грн. 33 коп. Рішенням Новозаводського районного суду м.Чернігова від 13.09.2024 року стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 5 088 грн. 33 коп. витрат на правничу допомогу.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України відносно того, що рішення суду першої інстанції від 13.09.2024 року, у оскаржуваній апелянтом частині, тобто, в частині стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 5 088 грн. 33 коп. витрат на правничу допомогу, ухвалено судом першої інстанції із порушенням норм процесуального права, не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції від 13.09.2024 року, у оскаржуваній апелянтом частині, оскільки вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.

В доводах апеляційної скарги Державна казначейська служба України зазначає, що частинами другими статей: 137, 141 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами. Як вбачається зі змісту рішення суду першої інстанції від 13.09.2024 року, суд вказує на суб`єкта, винного у заподіянні шкоди позивачу, а саме, орган прокуратури. Апелянт стверджує, що Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їх компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України). У цивільному судочинстві держава бере участь у справі, як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема, представляти державу в суді, зазвичай орган, діями якого завдано шкоду. За доводами апелянта, крім Держави Україна в особі Чернігівської обласної прокуратури, позивач визначив окремим відповідачем Казначейство, хоча воно згідно зі своїми функціональними обов`язками, не є учасником спірних відносин і не має фактичних даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Казначейство є неналежним відповідачем у справі, оскільки підставою позову є стверджувані порушення прав позивача з боку правоохоронних органів. Оскільки, як випливає зі змісту позову, Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним, і жодної шкоди позивачу не завдавало, то відповідно до вимог Конституції України, ЦК України та інших актів законодавства, на думку апелянта, Казначейство не може нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу діями інших суб`єктів. Апелянт вказує, що всупереч вимогам статей: 137, 141 ЦПК України, суд першої інстанції не здійснив розподіл судових витрат між сторонами, стягнувши при цьому без жодної правової підстави судові витрати на користь позивача не зі сторони по справі, а з Державного бюджету України. Апелянт вважає, що відповідні судові витрати можуть бути стягнуті саме із суб`єкта, у зв`язку з протиправними діями якого подано позов.

Апеляційний суд вважає, що вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції від 13.09.2024 року, у оскаржуваній апелянтом частині, виходячи із наступного.

За змістом частини другої статті 2 ЦК України, одним із учасників цивільних відносин є держава Україна.

Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України).

Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України).

Отже, у цивільному судочинстві держава бере участь у справі, як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема, і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 року у справі №5023/10655/11, від 21.08.2019 року у справі №761/35803/16-ц).

Органи державної влади є частиною апарату держави, виконують виключно її завдання та функції, представляють державу у правовідносинах, для участі в яких наділені відповідними повноваженнями та належними державі матеріальними засобами, зокрема, і коштами.

Держава реалізує правосуд`єктність через систему своїх органів. Від імені держави у відносинах, що регулюються цивільним законодавством, беруть участь органи управління державним майном, фінансові та інші спеціально уповноважені державою органи. Казначейська служба є юридичною особою, яка діє від імені держави.

Згідно із підпунктом 3 пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 року №215, Казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду, а відповідно до частини першої статті 4 Закону України Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Відповідно до приписів ч.4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, апеляційний суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 року у справі №910/23967/16, провадження №12-110гс18, в постановах Верховного Суду: від 02.06.2021 року у справі №215/3408/18, від 04.04.2022 року у справі №339/233/20, провадження №61-16602св21, від 27.11.2024 року у справі № 522/2524/22, провадження №61-3862св24.

Враховуючи наведене вище, апеляційний суд дійшов висновку щодо обґрунтованості рішення суду першої інстанції від 13.09.2024 року у оскаржуваній апелянтом частині, а саме, в частині стягнення на користь ОСОБА_1 з Державного бюджету України судових витрат на професійну правничу допомогу, розмір яких визначено пропорційно розміру задоволених позовних вимог, згідно норм статті 141 ЦПК України, оскільки такі кошти підлягають стягненню з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України.

Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 24.01.2024 року у справі №193/1132/22 та від 24.04.2024 року у справі №711/1765/22.

Статтею 141 ЦПК України врегульовано питання розподілу судових витрат між сторонами. Відповідно до приписів частин 1, 2 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки у даній справі позовні вимоги позивача ОСОБА_1 судом задоволено частково, то суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку відносно того, що понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу підлягають частковому відшкодуванню, та відповідно, стягненню з Державного бюджету України, пропорційно до розміру задоволених вимог, в сумі 5 088 грн. 33 коп.

Приймаючи до уваги зазначене вище, доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованості висновку суду першої інстанції щодо стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 5 088 грн. 33 коп. витрат на правничу допомогу.

За доводами апелянта, крім Держави Україна в особі Чернігівської обласної прокуратури, позивач визначив окремим відповідачем Казначейство, хоча воно згідно зі своїми функціональними обов`язками, не є учасником спірних відносин і не має фактичних даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Казначейство є неналежним відповідачем у справі, оскільки підставою позову є стверджувані порушення прав позивача з боку правоохоронних органів. Оскільки, як випливає зі змісту позову, Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним, і жодної шкоди позивачу не завдавало, то відповідно до вимог Конституції України, ЦК України та інших актів законодавства, на думку апелянта, Казначейство не може нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу діями інших суб`єктів.

Апеляційний суд вважає, що вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції від 13.09.2024 року, у оскаржуваній апелянтом частині, оскільки, як зазначено у постанові Верховного Суду від 14.04.2020 року у справі №265/6121/18, держава бере участь у справі, як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган.

Враховуючи наведене вище, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу Державної казначейської служби України необхідно залишити без задоволення, а рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 13.09.2024 року, у оскаржуваній апелянтом частині, необхідно залишити без змін.

Відповідно до приписів ч.1 статті 367 ЦПК України, яка регламентує межі розгляду справи судом апеляційної інстанції, і відповідно до положень якої, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, у неоскаржуваній апелянтом частині, рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 13.09.2024 року апеляційним судом не переглядається.

Керуючись статтями: 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України - залишити без задоволення.

Рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 13 вересня 2024 року, у оскаржуваній частині, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий: Судді: