ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

судді-доповідача Никифоряка Л.П.,

суддів Гапонова А.В., Новікової Г.В.,

за участі секретаря судового засідання Драгомерецької А.О.,

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 ,

Відповідач: Дніпровська міська рада,

Третя особа: Державний нотаріус Шостої дніпровської державної нотаріальної контори Гайворонська Тетяна Олександрівна,

розглянув відкрито в залі судових засідань апеляційного суду в м. Дніпро справу, що виникла з житлових правовідносин в якій подана апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 2024 року, головуючий у суді першої інстанції Доценко С.І.,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2022року ОСОБА_1 подав в суд позовом проти Дніпровської міської ради про визнання права власності за законом на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У березні 2023року до закінчення підготовчого судового засідання позивач подав заяву про зміну предмету позову, згідно якої просив визнати за ним право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Існування таких вимог ОСОБА_1 пов`язував із тим, що він був членом сім`ї ОСОБА_2 , який був його батьком та який як військовослужбовець у 1999 році отримав спірну квартиру для проживання сім`ї. 27 жовтня 2008року позивач був зареєстрований в цій квартирі як член сім`ї. 21 серпня 2009 року у зв`язку із вступом до навчального закладу, який перебував в іншому місті, він знявся з реєстрації цього місця проживання, проте, періодично проживав з батьком, допомагав йому по господарству, допомагав утримувати квартиру, сплачував комунальні платежі. Після смерті батька, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 він постійно проживає в спірній квартирі та утримує її , що підтверджено актом про встановлення факту проживання від 03 жовтня 2022 року. Реєстрація права власності на квартиру не проводилась, не була об`єктом приватизації. У Департаменті житлового господарства Дніпровської міської ради відсутні відомості про видачу ордеру на проживання в цій квартирі.

За таких обставин, враховуючи, що його батько більше 21 року правомірно проживав в квартирі і він як член сім`ї наймача, продовжує правомірно постійно проживати в зазначеній квартирі, заявник вимагав визнати за ним право користування зазначеною квартирою як члена сім`ї наймача.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання права користування житловим приміщенням, відмовлено.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того що він був членом сім`ї наймача, а тому не набув права користування спірним жилим приміщенням.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

10 грудня 2024 року ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_3 , подав безпосередньо до суду апеляційної інстанції за допомогою системи Електронний суд апеляційну скаргу на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 2024 року.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 висловив вимогу про скасування рішення з ухваленням нового про задоволення його позову в повному обсязі.

Незаконність та необґрунтованість рішення суду скаржник пов`язував з тим, що не витребування тіла померлого батька позивачем не свідчить про відсутність сімейних зв`язків між ними.

Також заявник вказував про те, що відповідно до норм Житлового Кодексу України та усталеної судової практики, право члена сім`ї наймача на житлове приміщення визначається фактом спільного проживання та ведення спільного господарства, а не участю у похованні. Факт поховання не є критерієм для встановлення чи припинення сімейних зв`язків.

Заявник наголошував на тому, що рішення суду базується лише на формальних аспектах (відсутність реєстрації чи несвоєчасне поховання батька), суперечить принципу пропорційності та забезпечення прав людини відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги, відзивів на апеляційну скаргу не подали.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 23 грудня 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 13 січня 2025 року справу призначено до судового розгляду на 04 лютого 2025 року.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідкою про доставку електронного листа.

Фактичні обставини встановлені в ході судового розгляду, які підтверджені належними та допустимими доказами

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 позивач є сином ОСОБА_2 .

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 19 листопада 2020року ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в Індустріальному районі міста Дніпро.

Згідно з копією паспорту ОСОБА_2 встановлено що зареєстрованим місцем проживання з 05 серпня 1999 року та до його смерті була кв. АДРЕСА_1 .

Із копії паспорту позивача ОСОБА_1 встановлено, що з 27 жовтня 2008року по 21 серпня 2009року він був зареєстрований за адресою кв. АДРЕСА_1 . А з 12 липня 2013року його задекларованим місцем проживання є АДРЕСА_2 .

Відповідно до акту ОСББ про встановлення факту проживання від 03 жовтня 2022року встановлено, що батько позивача ОСОБА_2 вселився в квартиру АДРЕСА_1 і був зареєстрований та проживав в ній по день смерті. Син ОСОБА_2 ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 періодично проживав та був зареєстрований в квартирі, а після смерті батька, він продовжує проживати в квартирі та утримувати її.

Відповідно до повідомлення КП «Дніпровське міське БТІ» Дніпровської міської ради державна реєстрація права власності на нерухоме майно - квартира АДРЕСА_1 , не проводилась.

Відповідно до інформації Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, за архівними даними приватизаційних справ департаменту квартира АДРЕСА_1 квартира у власність громадян шляхом приватизації не передавалась.

Відповідно до інформації Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 20 липня 2022року виконавчим комітетом Дніпровської міської ради ордер на квартиру АДРЕСА_1 не видавався.

На вимогу суду нотаріусом надано належним чином завірену спадкову справу №137/2021 яка заведена на майно померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 .

При її дослідженні встановлено, що позивач ОСОБА_1 звернувся з заявою про прийняття спадщини 20 лютого 2021року після смерті батька.

Відповідно до постанови про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом , 07 жовтня 2022року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про спадщину на квартиру АДРЕСА_1 через відсутність відомостей про реєстрацію права власності на квартиру за спадкодавцем.

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Суд апеляційної інстанції заслухав суддю-доповідача щодо змісту судового рішення, яке оскаржено, дослідив доводи апеляційної скарги та з`ясував межі, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції надважливого значення надав тій обставині що тіло ОСОБА_2 протягом двох тижнів не було витребувано родичами та те, що він був похований комунальними службами, на думку суду, спростовує доводи позивача про те, що на момент смерті батька він проживав з ним однією сім`єю та вів спільне господарство, а тому не був членом сім`ї наймача. Як правову підставу для відмови у задоволенні позову суд першої інстанції виснував, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того що він був членом сім`ї наймача.

Вислухав пояснення учасників справи котрі з`явились до суду, за відсутності інших учасників справи, які повідомлені про дату, час і місце судового засідання у спосіб встановлений законом дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, так як висновки суду першої інстанції, викладені у рішенні не відповідають обставинам справи.

Мотиви та норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Визначальним для правильного вирішення даної справи є з`ясування питання про те, чи вселився позивач в жиле приміщення як член сім`ї наймача та чи набув рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням.

Відповідно до статті 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 11 липня 2012року у справі № 6-60цс-12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК Української РСР).

Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК Української РСР).

Як вбачається з матеріалів справи, 27 жовтня 2008року ОСОБА_1 був зареєстрований у вищевказаній квартирі, адже був неповнолітнім та весь час проживав разом з батьком.

У спірну квартиру він був вселений саме за згодою та дозволом батька, адже на момент отримання батьком квартири, позивач був неповнолітнім та проживав разом з родиною.

Згідно статті 17 ЦК УРСР в редакції станом на час реєстрації місця проживання батька, місцем проживання визнається те місце, де громадянин постійно або переважно проживає. Місцем проживання неповнолітніх, що не досягли п`ятнадцяти років, або громадян, які перебувають під опікою, визнається місце проживання їх батьків (усиновителів) або опікунів.

Відповідно до акту ОСББ про встановлення факту проживання від 03 жовтня 2022року встановлено, що син ОСОБА_2 ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 періодично проживав та був зареєстрований в квартирі, а після смерті батька, він продовжує проживати в квартирі та утримувати її.

Наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилася туди як член сім`ї наймача приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Зважаючи на викладене, помилковим є висновок суду першої інстанції про те, що підставою для відмови у задоволенні позову може бути те, що тіло ОСОБА_2 протягом двох тижнів не було витребувано родичами та те, що він був похований комунальними службами.

Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що факт поховання не є критерієм для встановлення чи припинення сімейних зв`язків, а також не надав належної оцінки наданим позивачем доказів щодо його належності до члена сім`ї наймача, в даному випадку свого батька.

Водночас, відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частин першої, третьої статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Частинами першою та другою статті 61 ЖК Української РСР закріплено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Згідно з положеннями статті 65 ЖК Української РСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача (частина перша статті 106 ЖК Української РСР).

Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, у розумінні частини другої статті 64 ЖК Української РСР, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають у квартирі разом з наймачем.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просив суд визнати за ним право користування вищезазначеною квартирою як члена сім`ї наймача, оскільки спірна квартира була виділена його батькові, який вселився в квартиру і був зареєстрований та проживав в ній по день смерті, а ОСОБА_1 періодично проживав та був зареєстрований в квартирі, а після смерті батька, він продовжує проживати в квартирі та утримувати її.

Таким чином, враховуючи встановлені обставини справи, апеляційний суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 вселився в жиле приміщення як член сім`ї наймача та згідно закону набув рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням.

Позивачем надано суду достатньо допустимих й належних доказів, які в своїй сукупності свідчать про законність його вселення у спірну квартиру, періодичне проживання у зазначеній квартирі лише з причин навчання в іншому місті, а тому наявні правові підстави для задоволення його позову.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем.

Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло(рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Встановивши наведені фактичні обставини у цій справі, від яких залежить правильне вирішення спору, застосовуючи положення вищенаведених норм права апеляційний суд вважає, що позивач вселився в жиле приміщення як член сім`ї наймача та згідно закону набув рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, при цьому у зв`язку з існуванням достатніх і тривалих зв`язків з цим місцем, які підтверджено належними доказами, не може вважатися таким, що втратив право користування цим приміщенням, а тому є всі підстави для задоволення його позову про визнання права користування житловим приміщенням.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не повно встановив обставини справи та відповідні їм правовідносини, поясненням сторін та наданим доказам дав неповну оцінку, внаслідок чого прийшов до помилкового висновку про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, суд першої інстанції не виконав вимоги закону про законність рішення суду та саме невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи дає підстави суду апеляційної інстанції відповідно до статті 376 ЦПК України задовольнити апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції скасувати із ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.

Керуючись статтями 259, 268, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, третя особа Державний нотаріус Шостої дніпровської державної нотаріальної контори Гайворонська Тетяна Олександрівна, про визнання права користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , право користування квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 67,6 кв.м., житловою площею 40,4 кв.м.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 04 лютого 2025року.

Судді: