Дата документу 29.01.2025 Справа № 206/4001/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №206/4001/24 Головуючий у 1 інстанції Добрєв М.В.
Провадження № 22-ц/807/222/25 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2025 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Кухаря С.В.,

Трофимової Д.А.

за участю секретаря судового засідання Бєлової А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в особі представника Частюка Віталія Олександровича на ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 29 жовтня 2024 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Частюка Віталія Олександровича, заінтересовані особи: ОСОБА_2 ,-

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до Ленінського районного суду м. Запоріжжя зі скаргою на дії державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

В обґрунтування скарги заявник зазначив, що оскаржувані постанови отримані представником боржника, шляхом ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження 16.07.2024 року, до цього моменту боржник не отримував оскаржувані постанови та не знав про їх існування. Розрахунок заборгованості по аліментам було зроблено також неналежним чином, оскільки державним виконавцем проігноровано той факт, що скаржник перераховував кошти в якості аліментів на рахунок стягувача, а також боржником здійснювались перерахування грошових коштів на рахунок ОСОБА_3 , здійснено оплату за навчання свого сина в Київському університеті ринкових відносин.

Просив визнати дії державного виконавця щодо винесення постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною

мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами № 54010486 від 03.07.2024 року - неправомірними. Зобов`язати державного виконавця скасувати тимчасові обмеження боржника ОСОБА_1 у праві керування транспортними засобами; у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя 29 жовтня 2024 року скаргу задоволено.

Визнано дії державного виконавця щодо винесення постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами № 54010486 від 03.07.2024 року - неправомірними.

Зобов`язано державного виконавця скасувати тимчасові обмеження боржника ОСОБА_1 :

- у праві керування транспортними засобами, встановленого постановою Головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Частюковим Віталієм Олександровичем про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами від 03.07.2024 року;

- у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії. встановленою постановою Головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Частюковим Віталієм Олександровичем про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами від 03.07.2024 року.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в особі представника Частюка В.О подало апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просило ухвалу суду скасувати та постановити нове рішення, яким відмовити в задоволенні скарги.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції постановлено оскаржувану ухвалу на підставі недоведених та неіснуючих обставин.

Апеляційна скарга містить клопотання про розгляд справи без участі представника відділу.

06.01.2025 року від представника ОСОБА_1 ОСОБА_4 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін.

28.01.2025 року від представника ОСОБА_1 ОСОБА_4 надійшло клопотання про розгляд справи без участі ОСОБА_1 та його представника.

ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилась, представника не направила, причини суду не повідомила.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Отже, зі змісту вказаної норми права вбачається, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. З врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті.

Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

З огляду на вказане та враховуючи баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, обізнаність учасників справи про дату, час та місце розгляду справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності учасника справи, який не з`явився в судове засідання.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За приписами ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що рішенням Енергодарського міськрайонного суду Запорізької області у справі №316/429/17 стягнуто аліменти з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у розмірі 1/2 частини з усіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , починаючи з 27.03.2017 року.

24 травня 2017 року Енергодарським відділом державної виконавчої служби у Василівському районі Запорізької області Південного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м.Одеса) було відкрито виконавче провадження №54010486.

У відповідності до Наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 року №309 Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, територія м. Енергодар є окупованою починаючи з 04.03.2022 року.

15.05.2024 року стягувач звернулась до Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м.Одеса).

Державним виконавцем на підставі наказу Міністерства юстиції України № 2869/5 від 08.07.2022 «Про визначення органу державної виконавчої служби, який здійснюватиме примусове виконання рішень» (зі змінами, внесеними наказом № 182/5 від 11.01.2023) та на виконання доручення Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) № 54482/26-37 від 27.05.2024 року винесено відповідні постанови № 54010486 про передачу виконавчого провадження та прийняття виконавчого провадження.

03 липня 2024 року Головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м..Одеса) Частюком Віталієм Олександровичем, було винесено постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами; про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та вогнепальною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії.

Підставою для винесення вказаних постанов була наявна заборгованість із сплати аліментів у розмірі 868 497,54 грн.

Оскаржувані постанови отримані представником боржника, адвокатом Сєдовим М.В. 16.07.2024 року, шляхом ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що наявні порушення права заявника, боржнику не повідомлялось про розрахунок заборгованості від 03.07.2024 року та на його адресу цей розрахунок не направлявся, а тому відповідно і не отримувався боржником, що суперечить ч.ч.3, 4 ст.71 Закону № 1404-VІІІ, відповідно до яких виконавець зобов`язання повідомити про розрахунок заборгованості стягувачу і боржнику. А боржник, у випадку незгоди с таким розрахунком, вправі оскаржити його у судовому порядку відповідно ч.8 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження».

Колегія суддів погоджується з зазначеним рішенням суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно із ст.129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Як передбачено ч.1 ст.14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Як зазначено в пункті 1 роз`яснень Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» № 6 від 07.02.2014 року, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбаченостаттею 6Конвенції прозахист правлюдини іосновоположних свобод 1950 року.

Примусове виконання рішень в Україні покладається в тому числі і на Державну виконавчу службу (ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження»).

Процедура судового контролю за виконанням судових рішень внормована Розділом УП ЦПК України, саме в русло оскарження дій виконавця спрямовує заявник свої вимоги.

Відповідно до ст.447ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

З наведеного положення цивільного процесуального законодавства випливає, що предметом цього судового розгляду є з`ясування, чи діяв державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, законодавством України про виконавче провадження, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню, та, чи не порушено рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення право чи свободу учасника виконавчого провадження.

Підставою для задоволення скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця за змістом ст.451ЦПК України є сукупність таких складових, як встановлена судом неправомірність рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця і порушення права сторони виконавчого провадження цими рішеннями, діями чи бездіяльністю.

Обов`язки державних виконавців визначені статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження», згідно з якою виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний, зокрема: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Таким чином, розв`язуючи цю скаргу, суд повинен перш за все встановити, чи відповідають вимогам законодавства прийняті державним виконавцем під час здійснення вказаного провадження рішення та виконавчі дії.

В частині 1 ст.13 Закону України «Про виконавче провадження» вказано, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Права і обов`язки виконавців, визначені ст.18 Закону України «Про виконавче провадження».

За частинами першою та другою цієї статті, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії та здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Як вбачається з матеріалів справи підставою для винесення постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами; про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та вогнепальною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії була наявна заборгованість із сплати аліментів у розмірі 868 497,54 грн, що винесені 03 липня 2024 року Головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м..Одеса) Частюком В.О.

Заборгованість із сплати аліментів у розмірі 868 497,54 грн нарахована Головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м..Одеса) Частюком В.О. також 03 липня 2024 року.

Частиною 9 ст.71 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, державний виконавець виносить вмотивовані постанови:1) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; 2) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; 3) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; 4) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.

Постанови, зазначені у пунктах 1-4 цієї частини, надсилаються сторонам для відома не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення.

Постанови, зазначені у пунктах 1-4 цієї частини, направляються до виконання відповідними органами після закінчення строку, визначеного частиною п`ятою статті 74 цього Закону, для оскарження рішення, дії виконавця, якщо рішення, дії виконавця не були оскаржені.

У разі оскарження рішення, дії виконавця, постанови, зазначені у пунктах 1-4 цієї частини, якщо їх не скасовано, підлягають виконанню відповідними органами після розгляду справи відповідним судом.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 71 Закону № 1404-VІІІ визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому СК України. Виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця. У передбачених у частині четвертій названої статті випадках, виконавець зобов`язаний повідомити про розрахунок заборгованості стягувачу і боржнику.

Тобто саме на виконавця покладено обов`язок щомісячно обчислювати як розмір аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), так і заборгованість зі сплати аліментів і повідомляти про її існування та розмір сторонам виконавчого провадження, зокрема боржнику. А боржник, у випадку незгоди с таким розрахунком, вправі оскаржити його у судовому порядку відповідно ч.8 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження».

Як вбачається з матеріалів справи, боржнику не повідомлялось про розрахунок заборгованості від 03.07.2024 року та на його адресу цей розрахунок не направлявся, а тому відповідно і не отримувався боржником, що суперечить ч.ч.3, 4 ст.71 Закону № 1404-VІІІ, відповідно до яких виконавець зобов`язання повідомити про розрахунок заборгованості стягувачу і боржнику. А боржник, у випадку незгоди с таким розрахунком, вправі оскаржити його у судовому порядку відповідно ч.8 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження».

Враховуючи, що зазначені вище постанови про обмеження прав боржника були прийняті 03.07.2024 р., тоді як докази про направлення божнику інформації про заборгованість по аліментам станом на 03.07.2024 р. в сумі 868 497,54 грн. матеріали справи не містять, так в розуміння ч. 9 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження» без направлення розрахунку заборгованості по сплаті аліментів боржнику та надання строку на його оскарження в суді, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що державний виконавець не мав права приймати постанови про обмеження прав боржника.

Крім того, суд першої інстанції звернув увагу, що скаржником зазначено про сплату аліментів на розрахунковий рахунок сина, докази наявні в матеріалах справи, про що було повідомлено державного виконавця та ця обставина державним виконавцем врахована не була та належної оцінки цьому не надано.

Таким чином, дії державного виконавця, в провадженні якого перебуває виконавчий документ, яким є виконавчий лист з виконання рішення суду, що набрало сили закону і є обов`язковим для виконання, приймаючи оскаржуваний захід забезпечення виконавчого провадження діяв з порушенням норм чинного законодавства.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для задоволення скарги.

Не заслуговують на увагу твердження апеляційної скарги про постановлення судом першої інстанції оскаржуваної ухвали на підставі недоведених та неіснуючих обставин, оскільки матеріалами справи підтверджено не направлення виконавцем боржнику інформації про заборгованість по аліментам станом на 03.07.2024 р. в сумі 868 497,54 грн, що не відповідає вимогам Закону України «Про виконавче провадження».

Доводи апеляційної скарги про обізнаність боржника про відкриття виконавчого провадження не впливають на встановлені судом першої інстанції порушення, а саме на не виконання виконавцем зобов`язання повідомити про розрахунок заборгованості стягувача і боржника.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до цитування норм законодавства та незгодою з висновками суду першої інстанції, викладеними в оскаржуваній ухвалі.

Постановляючи ухвалу про задоволення скарги, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про те, що скарга підлягає задоволенню.

Колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції обґрунтованими та такими, які узгоджуються із матеріалами справи.

При встановленні зазначених фактів судом не було допущено порушення норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на наведене вбачається, що судом у відповідності до вимог ст.ст. 89, 263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлено характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

На підставі вищезазначеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

На підставі викладеного, керуючись п.2 ч.1 ст.374, ст.ст.376,381,382,384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в особі представника Частюка Віталія Олександровича залишити без задоволення.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя 29 жовтня 2024 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 04 лютого 2025 року.

Головуючий

Судді: