Дата документу 06.02.2025
Справа № 501/4858/24
27 січня 2025 року Іллічівський міський суд Одеської області у складі:
головуючого судді Петрюченко М.І.,
за участю секретаря судового засідання Тейбаш Н.Д.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Чорноморську Одеської області цивільну справу за
відповідача ОСОБА_2
предмет та підстави позову: про усунення перешкод у розпорядженні рухомим майном,
сторони в судове засідання не з`явились
1. Виклад позиції позивача.
ОСОБА_1 25.11.2024 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у розпорядженні рухомим майном, в якому просить визнати за нею право власності на автомобіль марки RENAULT MEGAN, легковий седан-8, 2003 року випуску, номер шасі/кузова: НОМЕР_1 , зареєстрований на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ НОМЕР_2 , виданого Центром ДАІ 5103 12.08.2008.
Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що у2005 році вона придбала у ОСОБА_2 належний їй автомобіль марки RENAULT MEGAN, легковий седан-8, 2003 року випуску, номер шасі/кузова: НОМЕР_1 , зареєстрований на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ НОМЕР_2 , виданого Центром ДАІ 5103 12.08.2008.
Між сторонами було досягнуто усіх істотних умов договору та відбулося повне виконання договору. Вказана угода відбулася у присутності свідків.
Після укладання даного договору позивач неодноразово зверталася до відповідача з проханням укласти нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу спірного автомобіля та перереєструвати у відповідному органі МРЕО даний автомобіль, однак відповідач постійно ухилявся від виконання відповідних дій.
Позивач стверджує в позові, що з моменту придбання транспортного засобу вона особисто ним користується, обслуговує, укладає договори страхування.
Наявність вказаних обмежень перешкоджає позивачу у повній мірі користуватися своїми правами власника, тому вона змушена звернутися до суду з даним позовом.
Відповідач відзиву на позов не подав.
ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.
Позивач в судове не з`явився, в заяві викладено клопотання про розгляд справи за її відсутності, не заперечує проти проведення заочного розгляду справи.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки не повідомив.
ІІІ. Інші процесуальні дії у справі.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу від 25.11.2024 справа розподілена для розгляду судді Петрюченко М.І. (а.с.15).
Ухвалою судді Іллічівського міського суду Одеської області Петрюченко М.І. від 02.12.2024 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження з викликом сторін (а.с.21-22).
Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 24.12.2024 підготовче провадження у справі закрито, призначено судове засідання у справі (а.с.25).
Відповідач в судове засідання не з`явився, про слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки не повідомив.
Згідно ч.11 ст.128 ЦПК України, відповідач також викликався в суд через оголошення на офіційному веб-порталі «Судової влади України». Згідно інформації, опублікованої на офіційному веб-порталі «Судова влада України» в розділі «Оголошення про виклик до суду», відповідач був повідомлений про місце, дату та час розгляду справи (а.с.28), але у судове засідання так і не з`явився, тому, на підставі ст.280 ЦПК України проведено заочний розгляд справи на підставі наявних у ній доказів.
Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом обставини та зміст спірних правовідносин.
Судом встановлено, що автомобіль марки RENAULT MEGAN, легковий седан-8, 2003 року випуску, номер шасі/кузова: НОМЕР_1 , зареєстрований на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ НОМЕР_2 , виданого Центром ДАІ 5103 12.08.2008 на ім`я відповідача по справі ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва (а.с.6).
З моменту придбання транспортного засобу позивач особисто ним користується, обслуговує, укладає договори страхування, що підтверджується копіями відповідних договорів страхування (а.с.7-12, 13), довідки із станції обслуговування автомобіля (а.с.14).
Згідно письмових пояснень свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які обізнані із змістом закону щодо кримінальної відповідальності за надання неправдивих свідчень, вбачається, що позивачка ОСОБА_1 2005 року придбала автомобіль у відповідача ОСОБА_2 , належний останній автомобіль RENAULT MEGAN, легковий седан-8, 2003 року випуску та з моменту його придбання особисто ним користується, обслуговує, укладає договори страхування, займається ремонтом автомобіля (а.с.30-35).
V. Оцінка Суду.
Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Порядок визначення способу захисту, який суд може застосувати здійснюючи правосуддя встановлений в ст.5 ЦПК України.
При визначенні способу захисту у відповідності до вказаної норми слід враховувати положення, ч.1 ст.13 п.4 ч.3 ст.175 ЦПК України, відповідно до яких спосіб захисту, який може застосувати суд при вирішенні справи, обирає позивач. А отже - суд позбавлений можливості на власний розсуд обирати і захищати права позивача у спосіб, який останній не просить застосувати.
За загальним правилом (ч.1 ст.5 ЦПК України) суд, здійснюючи правосуддя, захищає права свободи та інтереси осіб у спосіб, який прямо передбачений нормою матеріального права або договором.
Зазначене слід розуміти так, що суд захищає права, свободи і інтереси осіб у спосіб, який прямо передбачений нормою матеріального права або договором.
При цьому позивач, обираючи спосіб захисту, який він просить суд застосувати для захисту його прав, свобод чи інтересів, може скористатись можливістю вибору між декількома способами захисту (передбаченими законом або договором), якщо це на заборонено законом.
Якщо ж законом або договором не передбачено ефективного способу захисту, який би ефективно захищав права, свободи чи інтереси позивача, суд може захистити їх у спосіб, що не суперечить закону (ч.2 ст. 5 ЦПК України).
Вказане з урахуванням положень ч.1 ст.2 ЦПК, означає, що спосіб захисту, який позивач може обрати, а суд застосувати при здійсненні судочинства в будь-якому випадку має бути ефективним, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням, дозволяє забезпечити реальне поновлення порушених прав.
Тому обираючи спосіб захисту позивач повинен (в першу чергу) перевірити, чи не передбачає закон або договір іншого більш ефективного способу захисту порушених прав.
Якщо такий спосіб захисту законом або договором передбачено, - позивач повинен обрати саме такий спосіб.
Якщо у такому випадку позивач обрав інший спосіб захисту - суд має відмовити в задоволенні позову, крім випадків, коли з урахуванням положень ч.2 ст.5 ЦПК, дійде висновку про те, що обраний позивачем спосіб захисту спроможний більш ефективно захистити порушені права, свободи чи інтереси особи, але за умови, що такий спосіб захисту є адекватним обставинам справи.
Якщо ефективний спосіб захисту законом або договором не передбачено і позивач обирає інший ефективний спосіб захисту його прав, свобод чи інтересів, позивач в позовній заяві має навести відповідне обґрунтування необхідності застосування такого способу захисту, інакше суд має залишити таку позовну заяву без руху на підставі ч.1 ст.185 ЦПК.
Якщо позивач обрав спосіб захисту, передбачений законом або договором, проте він є неефективним, - суд не має права відмовляти в позові на такій підставі.
Якщо спосіб захисту є ефективними лише у поєднанні з іншим способом захисту,- суд не має права відмовляти в задоволенні позову лише на такій підставі.
Суд не має права визначати ефективний спосіб захисту права замість позивача, тобто виходити за межі позовних вимог у випадку, коли обраний позивачем спосіб захисту є неефективним.
Таким чином правильне застосування зазначеної процесуальної норми призведе до виходу за межі позовних вимог три умови:
а) жоден визначений законом або договором спосіб захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу, з огляду на обставини даної конкретної справи, не забезпечує ефективного захисту або поновлення такого права, свободи чи інтересу позивача;
б) позивач в позові просить застосувати інший конкретний спосіб захист порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу;
в) визначений позивачем інший спосіб захисту не суперечить закону.
Відповідно до п.7 ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення правовідношення.
Суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту у позові не суперечить закону, а відповідає найбільш ефективному способу захисту прав позивача.
Позивачем заявлена вимога про визнання за нею права власності на автомобіль марки автомобіль марки RENAULT MEGAN, легковий седан-8, 2003 року випуску, номер шасі/кузова: НОМЕР_1 , зареєстрований на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ НОМЕР_2 , виданого Центром ДАІ 5103 12.08.2008.
На даний час позивач фактично не може захистити свої права у позасудовому порядку.
Судом встановлено, що автомобіль марки RENAULT MEGAN, легковий седан-8, 2003 року випуску, номер шасі/кузова: НОМЕР_1 , зареєстрований на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ НОМЕР_2 , виданого Центром ДАІ 5103 12.08.2008 на ім`я відповідача по справі ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва (а.с.6).
З моменту придбання транспортного засобу позивач особисто ним користується, обслуговує, укладає договори страхування, що підтверджується копіями відповідних договорів страхування (а.с.7-12, 13), довідки із станції обслуговування автомобіля (а.с.14).
Згідно письмових пояснень свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які обізнані із змістом закону щодо кримінальної відповідальності за надання неправдивих пояснень, вбачається, що позивачка ОСОБА_1 2005 року придбала автомобіль у відповідача ОСОБА_2 , належний їй автомобіль RENAULT MEGAN, легковий седан-8, 2003 року випуску та з моменту його придбання особисто ним користується, обслуговує, укладає договори страхування, займається ремонтом автомобіля (а.с.30-31).
Суд визнає покази свідків достовірними і приймає їх в якості доказів.
Дані обставини не спростовані відповідачем.
З урахуванням наведеного, у суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками. Дані про їхню заінтересованість в результаті розгляду справи - відсутні, їх показання об`єктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам.
Зазначені вище обставини дають змогу суду прийти до висновку про встановлення оставин придбання та користування спірним авто позивачем по справі.
Статтями 16, 328 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути в тому числі і визнання права; право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.
Згідно ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.
Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.
Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Згідно Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.
При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:
- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;
- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;
- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК) (п.9 Постанови).
Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду.
Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року.
При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю (п.11 Постанови).
Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.
Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади (п.13 Постанови).
Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю.
Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень") (п.14 Постанови).

Відповідно до ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Отже, враховуючи, що позивач добросовісно володіє майном і понад 5 років продовжує відкрито, безперервно користуватися автомобілем, суд вважає за можливе визнати за позивачем право власності на нього.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно зі ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання оцінки решті доводів, наведених стороною по справі в обґрунтування власної правової позиції, оскільки їх дослідження судом у будь-якому випадку не матиме наслідком спростування висновків, до яких суд дійшов по тексту рішення вище щодо суті позовних вимог.

Керуючись ст.ст.2, 5, 10-13, 18, 141, 158, 258-259, 263 Цивільного-процесуального кодексу України, Суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у розпорядженні рухомим майном - задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) право власності на автомобіль марки RENAULT MEGAN, легковий седан-В, 2003 року випуску, номер шасі/кузова: НОМЕР_1 , зареєстрований на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ НОМЕР_2 , виданого Центром ДАІ 5103 12.08.2008.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним-процесуальним кодексом України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільним-процесуальним кодексом України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя Іллічівського міського

Суду Одеської області М.І.Петрюченко