КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження 22-ц/824/3855/2025
Справа № 362/1074/23
П О С Т А Н О В А

Іменем України

29 січня 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Головком Олександром Сергійовичем , на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області в складі судді Лебідь-Гавенко Г.М., ухвалене в м. Васильків 11 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Київські регіональні електромережі» про укладення договору земельного сервітуту,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, просив встановити земельний сервітут стосовно земельної ділянки з кадастровим номером :04:043:0154 пл. 0,0614 га. та розташованої за адресою Київська область, м. Васильків, садове товариство «Екран» на території Крушинської сільської ради, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , шляхом визнання укладеним договору про встановлення земельного сервітуту з ПрАТ «ДТЕК Київські регіональні електромережі», у викладеній в позові редакції.

Позов мотивував тим, що він є власником земельної ділянки за вказаною адресою, право власності посвідчується державним актом на право власності на землю від 02 квітня 1998 року, який було видано на підставі рішення Крушинської сільської ради від 24 вересня 1997 року з цільовим призначенням для ведення садівництва.

Станом на момент відведення йому земельної ділянки на ній безпосередньо жодних опор ЛЕП не перебувало. Однак, на теперішній час на території даної земельної ділянки знаходиться опора лінії електропередач (ЛЕП) № 9 з відтяжкою (типу ПУБ 35-110-1.1) ПЛ-35 кВ «Васильків-Комсомольська», яка належить ПрАТ «ДТЕК Київські регіональні електромережі», який діє на території Київської області як оператор системи розподілу електричної енергії. Дана опора ЛЕП № 9 безпосередньо займає на земельній ділянці пл. 0,0171 га., а також розміщенням даної опори визначена і охоронна зона на відстані 15 м. уздовж повітряної лінії електропередачі у вигляді земельної ділянки і повітряного простору, обмежених вертикальними площинами, що віддалені по обидві сторони лінії від крайніх проводів при невідхиленому їх положенні, як то передбачено п. 5 Правил охорони електричних мереж, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 1997 року № 209. Таким чином, загальна площа обмежень охоронної зони разом із розміщеною опорою ЛЕП становить 0,0528 га. і фактично становить 86 % від загальної площі земельної ділянки.

Фактичне розташування опори з урахуванням конфігурації земельної ділянки і місця проходження самої охоронної зони унеможливлює вільне використання даної земельної ділянки за її цільовим призначенням та з урахуванням заборон, визначених п. 8 Правил № 209, зокрема, заборони будувати дачні будинки, складати добрива, корми, дрова та інші матеріали, саджати дерева та інші багаторічні насадження тощо. Тобто відповідачем у встановлений час без належних на те правових підстав було незаконно влаштовано існуючу на сьогодні опору № 9 типу ПУБ 35-110-1.1 на приватній земельній ділянці, в результаті чого виникла і охоронна зона, що суттєво порушило умови використання належної земельної ділянки приватної форми власності.

Позивачем на адресу відповідача неодноразово направлялись пропозиції на укладення договору про встановлення земельного сервітуту, викупу земельної ділянки, договору оренди земельної ділянки, від чого відповідач відмовлявся або не направляв зустрічних пропозицій. В зв`язку з вищевикладеним ОСОБА_1 був змушений звернутися до суду з вимогою про усунення перешкод у праві вільного користування земельною ділянкою шляхом демонтажу опори ЛЕП № 9 з відтяжкою. Однак, рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області в справі № 362/6486/21 від 28 грудня 2022 року йому було відмовлено в позові.

Листом від 12 січня 2023 року відповідач відмовився від чергової пропозиції ОСОБА_1 щодо укладення платного договору земельного сервітуту, в якості підстави для відмови від укладення запропонованого позивачем договору, відповідач посилався на відсутність в його розпорядженні грошових коштів для оплати земельних сервітутів. Однак відповідач здійснює приватну господарсько-правову діяльність, яка здійснюється на власний господарський ризик з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку, а тому відсутність у нього коштів не може звільняти відповідача від відповідальності за невиконання або неналежне виконання своїх обов`язків та порушення прав та інтересів інших осіб. Зокрема, в даному випадку без відповідної правової підстави та відшкодування відповідної вартості відповідач займає чужу земельну ділянку для здійснення власної господарської діяльності, за яку одержує прибуток у вигляді одержання плати від споживачів за утримання електричних мереж.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 11 вересня 2024 року в позові відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 11 вересня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, зазначив, що суд першої інстанції послався на ст. 16 Закону України «Про землі енергетики та правовий режим спеціальних зон енергетичних об`єктів», однак неправильно його застосував.

Судом встановлено, що на території земельної ділянки з кадастровим номером :04:043:0154 пл. 0,0614 га., належній позивачу, знаходиться опора ліній електропередач, яка належить відповідачу та експлуатується ним і використовується для передачі електричної енергії.

Таким чином, з урахуванням вимог ч. 1 ст. 1 Закону, чітко визначено, що відповідач має право здійснювати експлуатацію об`єктів передачі електричної енергії лише на землях енергетики, а саме земельних ділянках, наданих в установленому порядку для їх розміщення. Такий порядок та умови здійснення відповідачем експлуатації об`єктів передачі електричної енергії на землях енергетики урегульовано ст. 16 Закону.

Наводив зміст ст. 14, 16 Закону України «Про землі енергетики та правовий режим спеціальних зон енергетичних об`єктів», вказував, що норми зазначеного Закону є спеціальними нормами і містять пряму імперативну вказівку щодо права відповідача на експлуатацію об`єктів енергетики на земельних ділянках, що перебувають у власності інших осіб.

Отже, для правильного вирішення даного спору суд першої інстанції мав застосувати прямі норми ст. 16 Закону та виходити з позиції наявності чи відсутності укладеного між сторонами відповідного договору про встановлення земельного сервітуту. Відповідно, в силу вимог імперативності дії норми ч. 1 ст. 16 Закону, єдиним належним та допустимим доказом правомірності використання відповідачем чужої земельної ділянки експлуатації лінійних об`єктів енергетичної інфраструктури є договір про встановлення земельного сервітуту.

Таким чином, виходячи з вимог доказування за ст. 77, 78 ЦПК України, належним та допустимим доказом правомірності використання відповідачем земельної ділянки позивача для розміщення та експлуатації опори лінії електропередач ЛЕП № 9 є встановлення судом наявності або відсутності відповідного договору земельного сервітуту. Відповідно, якщо між сторонами такого договору не укладено, використання земельної ділянки відповідачем суперечить вимогам ст. 16 Закону.

Відповідно, всі наведені в оскаржуваному рішенні обставини щодо року будівництва ЛЕП, розташування відповідної опори, оплати договору тощо є предметом умов укладення цього договору про встановлення земельного сервітуту, а не розгляду питання, чи має бути цей договір взагалі

З набранням чинності Закону законодавець надав можливість енергопередавальним компаніям призвести в правовий режим та врегулювати спори із землевласниками, на земельних ділянках яких знаходяться лінії електричних мереж, шляхом укладення відповідних договорів земельного сервітуту. Однак відповідач свій обов`язок щодо укладення з позивачем відповідного договору не виконав та всіляко ухиляється від нього. Отже, імперативність вимог ст. 16 Закону встановлює, що наявність договору на встановлення земельного сервітуту, якщо експлуатація об`єктів передачі електричної енергії здійснюється на чужій земельній ділянці, є обов`язковою умовою такої експлуатації. В судовому порядку вирішуються лише умови такого договору.

Зазначив, що судом першої інстанції встановлено, що позивач через свого представника направив відповідачу письмову пропозицію від 13 грудня 2022 року щодо укладення відповідного договору, даним листом позивач детально обґрунтував розмір плати, яку він просить за користування відповідачем належною позивачу земельною ділянкою, і надав додатком три примірники підписаного позивачем договору, який відповідає типовій формі договору про встановлення земельного сервітуту для розміщення об`єктів енергетики та передачі електричної енергії, визначеній постановою Кабінету Міністрів України № 49 від 26 січня 2022 року. Відмовляючись від даної пропозиції, відповідач обґрунтовував це лише відсутністю в його розпорядженні грошових коштів для оплати земельних сервітутів. Тобто відповідачем не оспорювались загальні умови запропонованого для укладення позивачем договору про встановлення земельного сервітуту, і єдиною підставою для відмови для укладення такого договору є посилання на відсутність коштів. Однак відповідач здійснює приватну господарсько-правову діяльність, яка здійснюється на власний господарський ризик з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку, а тому відсутність у нього коштів не може звільняти відповідача від відповідальності за невиконання або неналежне виконання своїх обов`язків та порушення прав та інтересів інших осіб.

Вказував, що судом не враховано правові висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 15 грудня 2021 року у справі № 918/303/21 про те, що з позовом про укладення договору про встановлення земельного сервітуту може звернутися також власник земельної ділянки з метою врегулювання відносин між ним та особами, які фактично здійснюють користування земельною ділянкою на підставі закону або фактичних відносин, що склались.

Таким чином, оскільки ст. 16 Закону містить імперативну норму щодо необхідності мати договір про встановлення земельного сервітуту для розміщення об`єктів енергетики та передачі електричної енергії і визначає навіть його типову форму, відповідно, належним способом захисту в цій справі є саме визнання договору укладеним з відповідачем, який фактично займає і використовує земельну ділянку позивача шляхом розташування на ній опори ЛЕП ПЛ-35 кВ, а від укладення такого договору ухиляється.

Вважав, що посилання суду першої інстанції на те, що обмеження в користуванні земельної ділянки позивача поширюються лише на її частину - 0,0528 га., а позивач просить встановити сервітут на всю земельну ділянку, що є підставою для відмови у позові, є необґрунтованими. Земельна площа обмежень охоронної зони становить фактично 86 % від загальної площі земельної ділянки. Розташування опори з урахуванням конфігурації земельної ділянки і місця проходження самої охоронної зони унеможливлює вільне використання земельної ділянки за її цільовим призначенням з урахуванням заборон, визначених п. 8 Правил електричних мереж, зокрема, заборони будувати дачні будинки, складати добрива, корми, дрова та інші матеріали, саджати дерева та інші багаторічні насадження тощо. Конфігурація земельної ділянки та обмеження охоронної зони проходить по діагоналі всієї земельної ділянки, унеможливлюючи її використання за призначенням.

Від відповідача ПрАТ «ДТЕК Київські регіональні електромережі» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, вважав апеляційну скаргу необґрунтованою, а рішення суду першої інстанції - законним і таким, що ухвалене за повного з`ясування всіх обставин справи та дотриманням норм матеріального та процесуального права. Позовні вимоги не доведено належними та допустимими доказами.

Наголошував, що повітряна лінія була побудована та введена в експлуатацію правомірно, згідно вимог діючого на той момент законодавства, а відтак і встановлення опори лінії електропередач (ЛЕП) № 9 також є правомірним. Даний об`єкт обліковується на балансі відповідача з 01 січня 1972 року, отже, опора електропередач була встановлена до набуття позивачем права власності на земельну ділянку, яка перейшла у власність позивача вже із зобов`язаннями щодо обмеженого її використання.

Зазначив, що чинне законодавство передбачає порядок перенесення об`єктів електроенергетики за ініціативи та за рахунок замовника, однак позивачем не вживалися заходи щодо перенесення опори ЛЕП.

Пояснював, що земельний сервітут може бути встановлений на підставі закону, а не лише на підставі договору, згідно ст. 98, 100 ЗК України, і земельний сервітут відносно земельної ділянки позивача встановлений саме на підставі нормативно-правових актів: постанови Кабінету Міністрів України від 04 березня 1997 року № 209 «Про затвердження Правил охорони електричних мереж» та Закону України «Про землі енергетики та правовий режим спеціальних зон енергетичних об`єктів». Земельний сервітут не може суперечити вимогам закону, адже підставою для його встановлення є чинні нормативно-правові акти, з огляду на що безпідставною є вимога позивача про встановлення земельного сервітуту шляхом визнання укладеним договору земельного сервітуту в редакції позивача.

Звертав увагу, що рішенням суду в справі № 362/6486/21, яке набрало законної сили, за позовом ОСОБА_1 до ПрАТ «ДТЕК Київські регіональні електромережі» відмовлено в позові та не встановлено доведеність позивачем факту порушення його прав власності на земельну ділянку, а отже наявність на ній опори ЛЕП № 9 не позбавляє позивача права використовувати земельну ділянку за цільовим призначенням для колективного садівництва.

Вказував, що правовідносини між сторонами склалися до набуття чинності Законом України «Про землі енергетики та правовий режим спеціальних зон енергетичних об`єктів» 17 серпня 2010 року.

28 січня 2025 року від представника ОСОБА_1 - адвоката Головка О.С. надійшло клопотання про відкладення судового засідання на іншу дату і час, аргументоване зайнятістю адвоката в іншому судовому процесі, а саме в кримінальній справі № 362/3184/24 за обвинуваченням ОСОБА_3 , розгляд якої призначено в цей же день на 09:30 у Васильківському міськрайонному суді Київської області.

Враховуючи, що до клопотання не було долучено доказів на підтвердження викладених у ньому обставин, апеляційним судом відмовлено в задоволенні клопотання про відкладення судового засідання як необґрунтованому.

Апеляційний суд приймає до уваги, що в апеляційній скарзі вже викладені всі доводи позивача щодо підстав скасування судового рішення, відтак відсутність сторони позивача під час розгляду його апеляційної скарги судом жодним чином не порушує його процесуальні права.

Відповідно до п. 2, 6, 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи, виконувати процесуальні дії у встановлений законом або судом строк та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, передумовою якого є не відсутність учасників справи, а неможливість вирішення спору в судовому засіданні (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 25 червня 2024 року в справі № 359/6678/19, провадження № 61-17877св23).

Враховуючи наведене, оскільки учасники справи належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, їх неявка не перешкоджає розгляду справи, а також з урахуванням необхідності розгляду справи в передбачений законом строк апеляційний суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Відмовляючи ОСОБА_1 у позові про укладення договору земельного сервітуту, суд першої інстанції встановив, що відповідач є власником опори № 9 (типу ПУБ 35-110-1.1) повітряної лінії електропередавання ПЛ - 35 кВ «Васильків-Комсомольська», яка перебуває в нього на балансі з 01 січня 1972 року, а позивач є власником земельної ділянки площею 0,0614 га для колективного садівництва, кадастровий номер :04:043:0154, розташованої за адресою: Київська обл., м. Васильківський р-н, с/т «Екран» на території Крушинської сільської ради з 02 квітня 1998 року. Відтак, оскільки опору № 9 (типу ПУБ 35-110-1.1) повітряної лінії електропередавання ПЛ-35 кВ «Васильків-Комсомольська» було побудовано до набуття позивачем права власності на земельну ділянку загальною площею 0,0614 га та земельна ділянка перейшла у власність позивача вже із зобов`язаннями щодо обмеженого її використання, що також встановлено рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області в справі № 362/6486/21 за позовом ОСОБА_1 до ПрАТ «ДТЕК Київській регіональні електромережі» про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, яке набрало законної сили, суд прийшов до висновку про необґрунтованість позову.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи таке.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки загальною площею 0,061 га, кадастровий номер :04:043:0154, розташованої на території Крушинської сільської ради для ведення садівництва в с/т «Екран», що посвідчується державним актом серії ІІІ-КВ № 110480, виданим 02 квітня 1998 року Крушинською сільською радою на підставі рішення Крушинської сільської ради № 1/3 від 24 вересня 1997 року (а. с. 14).

На території земельної ділянки знаходиться опора лінії електропередач (ЛЕП) № 9 з відтяжкою типу ПУБ 35-110-1.1 ПЛ-35 кВ «Васильків-Комсомольська».

Згідно довідки ПрАТ «ДТЕК Київські регіональні електромережі» від 06 жовтня 2021 року, станом на 01 жовтня 2021 року на балансі ПрАТ «ДТЕК Київські регіональні електромережі» обліковується об`єкт основних засобів, розташований за адресою м. Васильків - с. Рославичі, Васильківський район Київської області, а саме ПЛ-35 кВ «Васильків - Комсомольська - Рославичі», дата оприбуткування 01 січня 1972 року (а. с. 25).

На а. с. 62 - 77 знаходиться копія паспорту повітряної лінії електропередавання «Васильків-Комсомольська», згідно якого повітряну лінію збудовано в 1972 році.

Згідно витягу з ДЗК про земельну ділянку пл. 0,0614 га. з кадастровим номером :04:043:0154, вказана земельна ділянка розташована за адресою Київська область, Васильківський район, с/т «Екран» на території Крушинської сільської ради, цільове призначення - землі сільськогосподарського призначення для колективного садівництва, державна реєстрація земельної ділянки проведена 18 квітня 2019 року на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) 31 жовтня 2018 року, ТОВ «Агентство землеустрою «Аршин». Зазначено обмеження у використанні земельної ділянки - охоронна зона навколо (вздовж) об`єкта енергетичної системи, площа земельної ділянки, на яку поширюється дія обмеження - 0,0528 га. (а. с. 39).

20 лютого 2020 року ОСОБА_1 звертався до ПрАТ «Київобленерго» з заявою, у якій просив документально підтвердити законність встановлення опори ПЛ-35 кВ на території належної йому земельної ділянки (а. с. 15).

Листом від 28 лютого 2020 року ПрАТ «Київобленерго» повідомило, що по території земельної ділянки, належної ОСОБА_1 , проходить повітряна лінія ПЛ-35 кВ «Васильків-Комсомольська», побудована державою на земельній ділянці, що надавалась із земель запасу на потреби електроенергетичної галузі у 1980 році у відповідності до чинного на той час законодавства України (а. с. 16).

31 березня 2020 року ОСОБА_1 звертався до ПрАТ «Київобленерго» з пропозицією щодо укладення договору про встановлення земельного сервітуту, посилаючись на ст. 99, 100 ЗК України, ст. 401, 403, 404 ЦК України, належність земельної ділянки за цільовим призначенням до земель сільськогосподарського призначення, зазначав, що має обґрунтоване право вимагати укладення договору про встановлення земельного сервітуту з підстав наявності на її території опори № 9, пропонував направити на його адресу проект договору або обґрунтовану відмову в укладенні такого договору (а. с. 17).

Листом від 27 квітня 2020 року ПрАТ «Київобленерго» повідомило про необхідність надання додаткових документів для розгляду можливості укладення договору земельного сервітуту (а. с. 18).

23 червня 2020 року ОСОБА_1 звертався до ПрАТ «Київобленерго» з пропозицією щодо укладення договору про встановлення земельного сервітуту, надавши додатково копію паспорту та ідентифікаційного коду, копію державного акту на право власності на землю, інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, схему розміщення опори № 9 ЛЕП-35 кВ в межах території земельної ділянки, що виконана на кадастровому плані земельної ділянки, засвідчену копію кадастрового плану земельної ділянки, фото розміщення опори № 9 ЛЕП-35 кВ в межах території земельної ділянки, заяву про визначення меж та площі земельної ділянки під опорою № 9 ЛЕП-35 кВ (а. с. 19).

09 вересня 2020 року ОСОБА_1 звертався до ПрАТ «Київобленерго» з пропозицією щодо укладення договору про встановлення земельного сервітуту, повідомивши, що 24 червня 2020 року ним направлено лист з необхідними документами, але станом на 09 вересня 2020 року відповіді на лист він не отримував (а. с. 20).

07 вересня 2021 року ОСОБА_1 звертався до ПрАТ «ДТЕК Київські регіональні електромережі» з пропозицією щодо викупу земельної ділянки з кадастровим номером :04:043:0154 за 108000 грн., що еквівалентно 4000 доларів США. 25 жовтня 2021 року ОСОБА_1 звертався до ПрАТ «ДТЕК Київські регіональні електромережі» з пропозицією щодо укладення договору оренди, оскільки він заперечує проти встановлення безоплатного земельного сервітуту (а. с. 21 - 22, 26).

Листами від 06 жовтня 2021 року, 04 листопада 2021 року ПрАТ «ДТЕК Київські регіональні електромережі» повідомило ОСОБА_1 , що земельна ділянка була оформлена разом із площею ділянки під опорою ЛЕП-35 кВ без законних підстав, та рекомендувало звернутися до Товариства для укладення договору про встановлення безоплатного земельного сервітуту із заявою, в якій буде зазначено площу частини земельної ділянки, на яку буде поширюватися право сервітут, площу, кадастровий номер й адресу загальної земельної ділянки та повним пакетом документів (а. с. 23 - 24, 27 - 28).

На а. с. 30 - 33 знаходиться копія рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 28 вересня 2022 року в справі № 362/6486/21, яким відмовлено в позові ОСОБА_1 до ПрАТ «ДТЕК Київські регіональні електромережі» про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, в якому ОСОБА_1 просив зобов`язати відповідача демонтувати опору ЛЕП № 9 з відтяжкою ПЛ-35 кВ «Васильків-Комсомольська» та провід, розміщений на ній, усунувши межу охоронної межі за межі даної земельної ділянки.

В подальшому 13 грудня 2022 року ОСОБА_1 звертався до ПрАТ «ДТЕК Київські регіональні електромережі» з пропозицією щодо укладення договору про встановлення земельного сервітуту, посилаючись на ст. 16 Закону України «Про землі енергетики та правовий режим спеціальних зон енергетичних об`єктів», до якої долучив примірники договору про встановлення платного земельного сервітуту від 01 грудня 2022 року (а. с. 34 - 38).

Листом від 12 січня 2023 року ПрАТ «ДТЕК Київські регіональні електромережі» повідомило ОСОБА_1 , що у тарифі на електричну енергію не закладено та не передбачено коштів щодо оплати земельних сервітутів, також Товариство не має у своєму розпорядженні грошових коштів для оплати користування земельними ділянками на основі договору земельного сервітуту. Для внесення змін в ДЗК щодо накладення земельного сервітуту розробляється технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право сервітуту, даний вид документації є платним та розробляється сертифікованою організацією. Виходячи з вищевикладеного, Товариство повертає без підпису надані примірники договору про встановлення сервітуту. Для вирішення ситуації та мінімізації фінансових затрат направляє для підпису свої примірники договору про встановлення безоплатного земельного сервітуту на всю земельну ділянку (а. с. 44).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до частини першої статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб які не можуть бути задоволені іншим способом.

Частина перша статті 402 ЦК України та частини перша, друга статті 100 ЗК України передбачають можливість встановлення сервітуту договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Згідно із статтею 403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном і може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом, рішення суду.

Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпорядження цим майном.

Частина перша статті 404 ЦК України, встановлює способи встановлення, в тому числі, можливостей земельного сервітуту, серед яких: право проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо.

Відповідно до статті 98 ЗК України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею.

Згідно з частиною четвертою цієї ж статті ЗК України, земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

Відповідно до статті 100 ЗК України сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Особливості встановлення земельних сервітутів для розміщення об`єктів енергетики та передачі електроенергії передбачені Законом України «Про землі енергетики та правовий режим спеціальних зон енергетичних об`єктів».

Згідно ст. 16 цього Закону підприємства, які будують чи експлуатують об`єкти енергетики та передачі електричної енергії, мають право використовувати земельні ділянки за договором про встановлення земельного сервітуту з власником чи користувачем земельної ділянки або за рішенням суду для розміщення об`єктів, зазначених у частинах другій та четвертій цієї статті, на праві постійних або строкових земельних сервітутів.

Постійні земельні сервітути можуть встановлюватися для розміщення споруд опорних конструкцій повітряних ліній електропередачі, трансформаторних підстанцій, розподільних пунктів, пристроїв і споруд.

Строкові земельні сервітути можуть встановлюватися на період будівництва чи проведення планових ремонтних робіт лінійних об`єктів енергетичної інфраструктури.

Постійні або строкові земельні сервітути можуть встановлюватися для:

будівництва, реконструкції, капітального ремонту, розміщення експлуатації лінійних об`єктів енергетичної інфраструктури;

проходу, проїзду, а також перевезення будівельних та інших матеріалів через земельну ділянку для будівництва і експлуатації лінійних об`єктів енергетичної інфраструктури;

розміщення на земельній ділянці інформаційних щитів, попереджувальних знаків, які стосуються будівництва та експлуатації лінійних об`єктів енергетичної інфраструктури;

проведення вишукувальних, дослідних та інших робіт для будівництва лінійних об`єктів енергетичної інфраструктури.

Земельні сервітути щодо права будівництва, розміщення та експлуатації лінійних об`єктів енергетичної інфраструктури встановлюються на підставі договору про встановлення земельного сервітуту між експлуатуючим підприємством та власниками чи користувачами земельних ділянок, укладеному в порядку, встановленому Цивільним кодексом України.

Земельні сервітути на земельних ділянках державної та комунальної власності, які не надані у власність чи користування, встановлюються за договором з органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених Земельним кодексом України, та експлуатуючим підприємством або за рішенням суду.

Строк дії земельного сервітуту визначається у договорі про встановлення земельного сервітуту.

У договорі про встановлення земельного сервітуту для розміщення об`єктів енергетики та передачі електричної енергії зазначаються: зміст земельного сервітуту, кадастровий номер земельної ділянки, щодо якої встановлюється земельний сервітут (за наявності), площа земельної ділянки, на яку поширюється дія земельного сервітуту, місце розташування земельної ділянки, кадастровий номер, розмір плати за встановлення сервітуту, строк дії сервітуту. Типова форма договору про встановлення земельного сервітуту затверджується Кабінетом Міністрів України.

У разі недосягнення згоди щодо встановлення земельного сервітуту земельна ділянка може бути відчужена в порядку, встановленому Законом України «Про відчуження земельних ділянок, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, які перебувають у приватній власності, для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності».

Відомості про межі частини земельної ділянки, на яку поширюється право сервітуту, вносяться до Державного земельного кадастру на підставі та в порядку, визначеному Законом України «Про Державний земельний кадастр».

Право земельного сервітуту виникає після його державної реєстрації.

У разі якщо встановлення земельного сервітуту призводить до неможливості використання земельної ділянки (її частини), власник чи користувач земельної ділянки має право вимагати вилучення (викупу) земельної ділянки (її частини) для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а орендар такої ділянки має право вимагати розірвання договору оренди земельної ділянки.

Фінансування робіт із землеустрою, необхідних для встановлення сервітутів, та їх державна реєстрація здійснюються за рахунок коштів осіб, на користь яких встановлений сервітут, або за домовленістю сторін.

Так, види земельних сервітутів, які можуть бути встановлені рішенням суду, визначені статтею 99 ЗК України і цей перелік не є вичерпним. Встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном.

Отже, встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати: що правове регулювання дій щодо встановлення сервітуту має здійснюватися виключно між власником (володільцем) земельної ділянки та особою, яка має намір нею користуватися, а тому необхідно визначити суб`єктний склад спірних правовідносин відповідно до частини другої статті 402, частини другої статті 404 ЦК України (висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 01 листопада 2018 року у справі № 642/3165/17 (провадження № 61-14776св18); що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задоволення такої потреби в інший спосіб, тобто якщо власник земельної ділянки відмовляється укласти угоду про встановлення земельного сервітуту або сторони не можуть дійти згоди про його умови (висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 351/1146/16-ц, провадження № 61-16854св18).

Відповідно до ст. 22 ЗК України, 1990 року (в редакції, чинній на час виникнення права власності позивача на земельну ділянку) право власності на землю виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності.

Згідно зі ст. 23 ЗК України, 1990 року (в редакції, чинній на час виникнення права власності позивача на земельну ділянку) право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Статтею 40 ЗК України, 1990 року (в редакції, чинній на час виникнення права власності позивача на земельну ділянку) власники земельних ділянок і землекористувачі зобов?язані забезпечувати використання землі відповідно до цільового призначення та умов її надання.

Згідно ст. 69 ЗК України 1990 року (в редакції, чинній на час виникнення права власності позивача на земельну ділянку) вздовж повітряних і підземних кабельних ліній електропередачі, телефонно-телеграфних ліній, що проходять поза населеними пунктами, а також навколо випромінюючих споруд телерадіостанцій та радіорелейних ліній встановлюється охоронна зона. Землі в межах цих зон у власників землі та землекористувачів не вилучаються, а використовуються з обмеженнями, що передбачаються правилами, затверджуваними у встановленому порядку.

Пунктом 4 Правил охорони електричних мереж, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 1997 року № 209 (в редакції, чинній на час виникнення права власності позивача на земельну ділянку), визначено, що навколо повітряних і наземних кабельних ліній електропередачі встановлюється охоронна зона. У межах охоронних зон землі у їх власників та користувачів не вилучаються, а використовуються з обмеженнями, передбаченими цими Правилами. Підприємства, установи, організації та громадяни, яким надано у власність, постійне або тимчасове користування земельні ділянки, де знаходяться об`єкти електричних мереж, зобов`язані вживати належних заходів до збереження зазначених об`єктів.

Згідно п. 8, 9 Правил № 209, забороняється в охоронних зонах повітряних і кабельних ліній, трансформаторних підстанцій, розподільних пунктів і пристроїв виконувати будь-які дії, що можуть порушити нормальну роботу електричних мереж, спричинити їх пошкодження або нещасні випадки, в тому числі будувати житлові, громадські та дачні будинки; влаштовувати будь-які звалища; складати добрива, корми, торф, солому, дрова, інші матеріали; саджати дерева та інші багаторічні насадження, крім випадків створення плантацій новорічних ялинок. У межах охоронних зон повітряних і кабельних ліній, трансформаторних підстанцій, розподільних пунктів і пристроїв без письмової згоди енергопідприємств, у віданні яких перебувають ці мережі, а також без присутності їх представника забороняється, зокрема, будівництво, реконструкція, капітальний ремонт, знесення будівель і споруд; виконання земляних робіт на глибині понад 0,3 метра, а на орних землях - на глибині понад 0,45 метра, а також розрівнювання ґрунту (в охоронних зонах підземних кабельних ліній електропередачі).

Відповідно до ч. 1 ст. 110 ЗК України на використання власником земельної ділянки або її частини може бути встановлено обмеження. Право власності на земельну ділянку може бути обтяжено правами інших осіб.

Відповідно до ч. 1, 3, 4 ст. 111 ЗК України обтяження прав на земельну ділянку встановлюється законом або актом уповноваженого на це органу державної влади, посадової особи, або договором шляхом встановлення заборони на користування та/або розпорядження, у тому числі шляхом її відчуження. Обтяження прав на земельні ділянки (крім обтяжень, безпосередньо встановлених законом) підлягають державній реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно у порядку, встановленому законом.

Обмеження у використанні земель (крім обмежень, безпосередньо встановлених законом та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами) підлягають державній реєстрації в Державному земельному кадастрі у порядку, встановленому законом, і є чинними з моменту державної реєстрації.

Обмеження у використанні земель, безпосередньо встановлені законами та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами, є чинними з моменту набрання чинності нормативно-правовими актами, якими вони були встановлені.

Обмеження у використанні земель, встановлені містобудівною документацією на місцевому рівні, є чинними з моменту внесення відомостей про них до Державного земельного кадастру. Це положення не поширюється на обмеження, встановлені до набрання чинності цим абзацом.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про землі енергетики та правовий режим спеціальних зон енергетичних об`єктів», який набрав чинності 17 серпня 2010 року, для забезпечення надійної експлуатації та охорони енергогенеруючих об`єктів і об`єктів передачі електричної та теплової енергії, а також безпеки населення і охорони навколишнього природного середовища встановлюються спеціальні зони об`єктів енергетики: санітарно-захисні зони атомних електростанцій; зони спостереження атомних електростанцій; охоронні зони об`єктів енергетики; санітарно-захисні зони об`єктів енергетики; охоронні зони магістральних теплових мереж.

Земельні ділянки в межах спеціальних зон об`єктів енергетики не вилучаються (викупляються) у власників чи користувачів земельних ділянок, а використовуються з обмеженнями (крім випадків, коли встановлення спеціальних зон призводить до неможливості використання земельних ділянок за цільовим призначенням).

У разі якщо встановлення спеціальних зон об`єктів енергетики призводить до неможливості раціонального використання земельної ділянки за цільовим призначенням, власник чи користувач земельної ділянки має право вимагати вилучення (викупу) всієї земельної ділянки для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а орендар такої земельної ділянки має право вимагати в односторонньому порядку розірвання договору оренди земельної ділянки та відшкодування завданих цим збитків.

Спеціальні зони об`єктів енергетики встановлюються на землях всіх категорій.

Відповідно до ст. 32 Закону України «Про землі енергетики та правовий режим спеціальних зон енергетичних об`єктів» у межах охоронних зон об`єктів енергетики забороняється, зокрема: будувати житлові будинки, будинки громадського призначення; розміщати споруди іншого призначення на меншій відстані від елементів електричних мереж, ніж встановлена нормами; складати будь-які матеріали, розпалювати вогнища, влаштовувати звалища; саджати дерева, крім кущів та саджанців з висотою перспективного росту не більше двох метрів.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач є власником опори № 9 (типу ПУБ 35-110-1.1) повітряної лінії електропередавання ПЛ - 35 кВ «Васильків-Комсомольська», яка перебуває в нього на балансі з 01 січня 1972 року, а позивач є власником земельної ділянки площею 0,0614 га, кадастровий номер :04:043:0154, розташованої за адресою: Київська обл., м. Васильківський р-н, с/т «Екран» на території Крушинської сільської ради з 02 квітня 1998 року.

Також суд встановив, що державна реєстрація земельної ділянки позивача проведена із зазначенням обмеження у використанні земельної ділянки - охоронна зона навколо (вздовж) об?єкта енергетичної системи на підставі постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження правил охорони електричних мереж» № 209 (а. с. 39-41), тобто обмеження на земельну ділянку позивача встановлено на підставі закону.

Розглядаючи даний позов, суд першої інстанції вірно визначився з тим, що опору № 9 (типу ПУБ 35-110-1.1) повітряної лінії електропередавання ПЛ-35 кВ «Васильків-Комсомольська» було побудовано до набуття позивачем права власності на земельну ділянку загальною площею 0,0614 га з кадастровим номером :04:043:0154 та земельна ділянка перейшла у власність позивача вже із зобов`язаннями щодо обмеженого її використання, що також встановлено рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області в справі № 362/6486/21 за позовом ОСОБА_5 до ПрАТ «ДТЕК Київській регіональні електромережі» про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, яке набрало законної сили.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судом першої інстанції правомірно звернуто увагу, що позивач просить встановити сервітут на земельну ділянку площею 0,0614 га, власником якої він є, у той час як обмеження у використанні земельної ділянки позивача поширюються лише на її частину - 0,0528 га, що підтверджується копією Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (а. с. 39 - 41).

Апеляційний суд також враховує, що під час розгляду іншого спору з відповідачем в межах справи № 362/6486/21 ОСОБА_1 мотивував позов тим, що відповідачем у невстановлений час, без належних на те правових підстав було незаконно влаштовано існуючу на сьогодні опору №9 типу ПУБ 35-110-1.1 на приватній земельній ділянці, в результаті чого виникла і охоронна зона, що суттєво порушило умови використання належної земельної ділянки приватної форми власності за її цільовим призначенням з урахуванням заборон визначених п. 8 Правил охорони електричних мереж зокрема, заборони будувати дачні будинки, складати добрива, корми, дрова та інші матеріали, саджати дерева та інші багаторічні насадження тощо.

Встановивши, що опора ПЛ-35 кВ «Васильків-Комсомольська» перебуває на балансі відповідача, з 01 січня 1972 року, а отже була побудована до набуття позивачем ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку, суд в справі № 362/6486/21 дійшов висновку, що позивачем не доведено факт порушення його права власності на земельну ділянку.

Таким чином, оскільки:

- метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання,

- обмеження на використання частини земельної ділянки ОСОБА_1 на час набуття ним права власності вже були встановлені законом, зокрема Правилами охорони електричних мереж, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 1997 року № 209, про що зазначено у витязі з ДЗК про належну позивачу земельну ділянку пл. 0,0614 га. з кадастровим номером :04:043:0154, площа земельної ділянки, на яку поширюється дія обмеження - 0,0528 га. (а. с. 39),

- наявність такої охоронної зони покладає на позивача як власника земельної ділянки відповідні обмеження у її використанні саме на підставі закону,

- позивачем не доведено порушення його права власності з боку відповідача і не доведено необхідності додаткового встановлення сервітуту на цю ж саму земельну ділянку, вже обтяжену реєстрацією охоронної зони, -

суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, з яким погоджується апеляційний суд, про відмову в позові як необґрунтованому.

Крім того, для приватного права апріорі властивою є така засада як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20)).

Оформляючи право власності на земельну ділянку пл. 0,0614 га. з кадастровим номером :04:043:0154, за розумної обачності, позивач не міг не знати про знаходження на ній опори № 9 (типу ПУБ 35-110-1.1) повітряної лінії електропередавання ПЛ - 35 кВ «Васильків-Комсомольська», яка використовується для обслуговування електромереж, і достовірно знаючи про існуюче обмеження навколо повітряних і наземних кабельних ліній електропередачі, на свій розсуд отримав державний акт про право власності на земельну ділянку.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги, що фактичне розташування опори з урахуванням конфігурації земельної ділянки і місця проходження самої охоронної зони унеможливлює вільне використання даної земельної ділянки за її цільовим призначенням з урахуванням заборон, визначених п. 8 Правил охорони електричних мереж, зокрема, заборони будувати дачні будинки, складати добрива, корми, дрова та інші матеріали, саджати дерева та інші багаторічні насадження тощо.

Апеляційний суд не може погодитися з доводами апеляційної скарги, що імперативність вимог ст. 16 Закону України «Про землі енергетики та правовий режим спеціальних зон енергетичних об`єктів» передбачає, що наявність договору про встановлення земельного сервітуту, якщо експлуатація об`єктів передачі електричної енергії здійснюється на чужій земельній ділянці, є обов`язковою умовою такої експлуатації і в судовому порядку вирішуються лише умови такого договору, оскільки зазначені аргументи ґрунтуються на особистій помилковій інтерпретації норм матеріального права позивачем.

Апеляційний суд звертає увагу, що правовідносини між сторонами виникли у 1998 році до набрання чинності Законом України «Про землі енергетики та правовий режим спеціальних зон енергетичних об`єктів», і що відповідно до ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

При цьому положення Закону України «Про землі енергетики та правовий режим спеціальних зон енергетичних об`єктів» не покладають на учасників даних правовідносин, які склались раніше, обов`язку приведення цих правовідносин до вимог цього Закону та укладення договору про встановлення земельного сервітуту.

Доводи апеляційної скарги, що відповідачем не оспорювались загальні умови запропонованого для укладення позивачем договору про встановлення земельного сервітуту, і єдиною підставою, яка стала причиною відмови від укладення такого договору, є посилання на відсутність у відповідача коштів на укладення платного договору про встановлення земельного сервітуту, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції про відмову в позові як необґрунтованому.

Крім того, відсутність заперечень відповідача укласти договір про встановлення земельного сервітуту за взаємною домовленістю, а саме на безоплатній основі, не можна ототожнювати з покладенням на відповідача передбаченого законом обов`язку укласти відповідний договір, про що позивач помилково зазначає в апеляційній скарзі.

Апеляційний суд не погоджується з помилковими доводами апеляційної скарги, що судом не враховано правові висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 15 грудня 2021 року у справі № 918/303/21, згідно з яких, з позовом про укладення договору про встановлення земельного сервітуту може звернутися також власник земельної ділянки з метою врегулювання відносин між ним та особами, які фактично здійснюють користування земельною ділянкою на підставі закону або фактичних відносин, що склались, з огляду на те, що судом першої інстанції відмовлено в позові не в зв`язку з відсутністю у ОСОБА_1 права на такий позов, а з підстав його необґрунтованості.

Доводи позивача в апеляційній скарзі щодо необґрунтованості посилань суду першої інстанції про поширення обмежень у використанні земельної ділянки лише на її частину, а не на всю земельну ділянку, відхиляються апеляційним судом, оскільки самим же позивачем в межах даних доводів уточнено, що загальна площа обмежень фактично становить 86 % від загальної площі земельної ділянки, тобто доводи апеляційної скарги в зазначеній частині підтверджують, а не спростовують встановлені судом обставини.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про неправильне застосування норм матеріального права не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та відхиляються апеляційним судом.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів, незгоди з висновками суду першої інстанції та відхиляються апеляційним судом.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Головком Олександром Сергійовичем , залишити без задоволення.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 11 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 31 січня 2025 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.