П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2025 року

м. Рівне

Справа № 569/6638/24

Провадження № 22-ц/4815/111/25

Головуючий у Рівненському міському суді

Рівненської області: суддя Левчук О.В.

Рішення суду першої інстанції проголошено

(вступна і резолютивна частини) о 16 год. 51 хв.

30 вересня 2024 року у м. Рівне

Рівненської області

Повний текст рішення складено: 04 жовтня 2024 року

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: Хилевич С.В.

судді: Боймиструк С.В., Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання: Андрошулік І.А.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - ОСОБА_2 ;

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради і Служба у справах дітей Шпанівської сільської ради Рівненського району Рівненської області;

за участі: представника ОСОБА_1 - адвоката Штогрін Вікторії Святославівни та представника Служби у справах дітей Шпанівської сільської ради Рівненського району Рівненської області - Нагорнюк Наталії Петрівни,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Штогрін Вікторії Святославівни на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 30 вересня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору,: Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради та Служба у справах дітей Шпанівської сільської ради Рівненського району Рівненської області; про визначення місця проживання дитини,

в с т а н о в и в :

У квітні 2024 року в суд звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради; про визначення місця проживання дитини.

Мотивуючи вимоги, позивачем вказувалося, що між сторонами 23 листопада 2003 був укладено шлюб, який рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 14 лютого 2024 у справі № 569/25431/23 розірвано. Від шлюбних відносин ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син - ОСОБА_3 .

Судовим наказом Рівненського міського суду Рівненської області від 25 березня 2024 року № 569/5703/24 з відповідача стягнуто аліменти на його користь на утримання сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) боржника, але не менше ніж 50% встановленого прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.

Звертав увагу, що до розірвання шлюбу він із сином почали проживати окремо від ОСОБА_2 , він самостійно займається вихованням дитини, його навчанням, забезпечує комфортні умови для всебічного розвитку. Між тим, відповідач періодично надає кошти на утримання сина та спілкується з ним. Він із сином проживають без реєстрації у АДРЕСА_1 . Оскільки син проживає з ним, він піклується про нього, бере участь у його розвитку, вихованні, матеріальному забезпеченні, тому його вимога про визначення місця проживання дитини з ним підлягає задоволенню.

Ухвалою суду від 21 травня 2024 року Службу у справах дітей Шпанівської сільської ради залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, та зобов`язано надати письмовий висновок щодо розв`язання спору.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 30 вересня 2024 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позову до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору,: Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради та Служба у справах дітей Шпанівської сільської ради Рівненського району Рівненської області; про визначення місця проживання дитини.

У поданій через свого представника - адвоката Штогрін В.С. апеляційній скарзі ОСОБА_1 , вважаючи оскаржуване рішення незаконним і необґрунтованим, що фактично полягало у неповноті з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи та неправильному застосуванні норм матеріального права, просить його скасувати, задовольнивши позов повністю.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, зазначалося про те, що як на єдину підставу для ухвалення свого рішення суд посилався на відсутність задокументованого спору між сторонами, адже жодним документом не підтверджено заперечення матері проти проживання сина ОСОБА_4 із батьком. При цьому вона не заперечувала проти проживання дитини з позивачем і під час спілкування зі спеціалістами Служби у справах дітей Шпанівської сільської ради. Не погоджуючись із таким твердженням, заявник зауважувала на існуванні спору між сторонами, він є реальним і під час розірвання шлюбу обставина місця проживання дитини була предметом конфліктів між ними. В ході судового розгляду неодноразово зазначалося, що ОСОБА_2 не має власного житла, не може забезпечити дитину належними умовами проживання, а тому погодилася на те, щоб син ОСОБА_4 тимчасово мешкав із батьком.

Натомість суд залишив без уваги ці обставини, не дав їм належної правової оцінки, віднісся до позивача упереджено, адже позов пред`явлено батьком до матері, а не навпаки.

З огляду на ці переконання суду хибно застосовано норми ст.ст. 7, 141, 142, 157, 160, 161 СК України, ст.ст. 8, 11 Закону України "Про охорону дитинства", ст.ст. 9, 18, 27 Конвенції про права дитини, ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Також не враховано і рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року у справі "Хант проти України", від 11 липня 2017 року у справі "М.С. проти України", від 27 листопада 1992 року у справі "Olsson v. Sweden", від 07 серпня 1996 року у справі "Johansen v. Norway".

Тому вважає, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток і належне виховання, й, передусім, повинні бути визначені інтереси дитини у разі існування спору щодо опіки та піклування над нею, а вже потім - права її батьків. В зв`язку з цим стверджувала про неврахування висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц, Верховного Суду від 26 січня 2023 року у справі №164/812/21, від 13 травня 2020 року у справі №686/20582/19-ц і від 29 листопада 2023 року у справі №757/555/22.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Судом з`ясовано, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року від шлюбних відносин між сторонами народився син - ОСОБА_3 , що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції, актовий запис № 1827.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 14 лютого 2024 року у справі № 569/25431/23 шлюб між ОСОБА_1 та відповідачем розірвано.

Судовим наказом Рівненського міського суду Рівненської області від 25 березня 2024 року № 569/5703/24 з ОСОБА_2 стягнуто аліменти на користь позивача на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) боржника, але не менше ніж 50% встановленого прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.

Незабаром, 05 квітня 2024 року, ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача про визначення місця проживання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком.

З характеристики участі батьків учня 2-Г класу Рівненського ліцею №22 Рівненської міської ради ОСОБА_3 видно, що його батько цікавиться шкільним життям дитини, бере в ньому активну участь. Забезпечує відвідування дитиною навчальних екскурсій, виховних заходів. Регулярно відвідує батьківські збори, забезпечує високий рівень навчання дитини. Щоденно сина до школи приводить і забирає виключно батько. Об`єктивні дані про роль мами - ОСОБА_2 в шкільному житті дитини відсутні.

Актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї № 3 від 10 січня 2024 року та довідки Бармаківського старостинського округу Шпанівської сільської ради Рівненського району Рівненської області № 8 від 10 січня 2024 року підтверджено, що позивач із сином проживають без реєстрації у АДРЕСА_1 .

З довідки поліклініки Державної установи «Територіальне медичне об`єднання МВС України по Рівненській області» б/н від 02.01.2024 вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 2020 року часто хворів застудними захворюваннями з видачею та без видачі лікарняних листків непрацездатності за участю батька.

Довідкою про доходи позивача №1 від 19.01.2024, виданою Державною установою «Територіальне медичне об`єднання МВС України по Рівненській області», встановлено, що загальна сума доходу за період з жовтня 2023 року по грудень 2023 року складала 42 985, 42 гривні.

Як видно з висновку Органу опіки та піклування Шпанівської сільської ради Рівненського району Рівненської області від 25 червня 2024 року №1162/01-17/24, малолітня дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає разом з батьком - ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 . В будинку створені належні умови для проживання, виховання та розвитку дитини. Мати дитини - ОСОБА_2 не проживає разом з дитиною, лише спілкується з ним періодично. Крім того, мати дитини не заперечує проти визначення місця проживання дитини з батьком. Орган опіки та піклування визнав за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_3 з батьком - ОСОБА_1 .

Вважаючи, що тривалий час син ОСОБА_4 проживає з ним, батько піклується про нього, бере участь у його розвитку, вихованні, матеріальному забезпечення, тоді як мати будь-якої участі у вихованні та розвитку дитини не бере, у квітні 2024 року у суд звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з ним.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із відсутності правових і фактичних підстав для задоволення вимог позивача, адже на час пред`явлення відповідного позову та в ході судового розгляду справи встановлено відсутність спірних правовідносин з приводу визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком чи матір`ю.

Оскільки спору між сторонами не існує, тому правових підстав для судового захисту порушеного, невизнаного чи такого, що не визнається іншою стороною, права ОСОБА_1 на проживання разом із сином ОСОБА_4 , який і так фактично проживає з ним за згодою відповідача, не вбачається.

З огляду на ці обставини позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 залишено без задоволення.

З такими висновками погоджується і колегія суддів.

Згідно зі ст.ст. 7, 141, 160, 161 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, розірвання шлюбу між батьками не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків.

Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відповідно до ст.ст. 8, 11, 12 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Норми ч. 1 ст. 3, ч. 1 ст. 18, ч. 1 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), вказують, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини

Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Частина перша ст. 9 Конвенції про права дитини передбачає, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Приходячи до переконання про залишення оскаржуваного рішення без змін, колегія суддів бере до уваги те, що відповідач як мати дитини в засіданні суду першої інстанції не заперечувала проти визначення місця проживання малолітнього сина ОСОБА_4 із батьком, що очевидно свідчить про відсутність спору між батьками щодо визначення місця проживання дитини та не потребує втручання з боку органу опіки та піклування, а також будь-якого судового захисту прав ОСОБА_1 , які ОСОБА_2 будь-яким чином не порушуються, не оспорюються або не визнаються.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» висловився про те, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 зазначалося, що тлумачення ч. 1 ст. 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

У постанові Верховного Суду від 24 листпада 2021 року у справі № 754/16535/19, крім висновків, про які вказано у попередній постанові, зазначено, що при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

У постанові Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 623/349/19 вказується, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім - права батьків. Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що для дітей розлучення батьків - це завжди тяжке психологічне навантаження, пов`язане, зокрема, з кардинальними змінами в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюбні відносини, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства.

За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як правильно покликається суд, у судовому засіданні в присутності батька - ОСОБА_1 було заслухано думку дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який пояснив, що він проживає разом з батьком. Його мати мешкає у м. Рівне та він з нею спілкується на вихідних. Щодо бачення свого місця проживання, то зазначав, що бажав би проживати разом з обома батьками.

Відповідно до ст. 161 СК України органи опіки та піклування або суд вирішують спір між батьками, які не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, якщо батьки проживають окремо.

Тобто судовий спір щодо місця проживання дітей ініційований ОСОБА_1 як батьком малолітнього ОСОБА_3 , з яким дитина і так фактично проживає, і від якого мати дитини не вимагає зміни її місця проживання.

Після звернення батька до суду з позовом про визначення місця проживання дитини ОСОБА_2 у встановленому порядку з самостійним позовом до суду або із зустрічним позовом в межах розгляду справи про визначення місця проживання дитини разом з нею не зверталася, будь-яких об`єктивних і переконливих доказів, які б свідчили про її намір і волевиявлення визначити місце проживання малолітнього сина з нею як матір`ю не надала.

Отже, суд зробив обгрунтований висновок про відсутність спору між сторонами на час пред`явлення позову про визначення місця проживання дитини, яка фактично проживала і проживає разом з ним. Також існування цього спору не підтвердилося і в судовому засіданні.

При цьому враховано, що зверненню до суду з позовом про визначення місця проживання дитини має передувати спір між батьками щодо місця їхнього проживання.

Той з батьків, який звертається до суду з цим позовом, має довести, що дійсно батьки не можуть досягнути згоди щодо місця проживання дітей і з цього приводу між ними існує спір.

Тобто не встановлено будь-яких підстав вважати, що право батька дитини на визначення місця проживання сина із ним не визнається, заперечується матір`ю дитини чи будь-ким іншим.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 02 лютого 2021 року у справі №925/642/19 висловилася про те, що порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюється судом у кожній конкретній справі за результатом розгляду позову.

Також, як правильно зауважив суд, прав дитини в існуючих правовідносинах дотримано, а обмежень у здійсненні батьком дитини передбачених законом прав та обов`язків встановлено не було.

Щодо висновку Органу опіки та піклування Шпанівської сільської ради від 25 червня 2024 №1162/01-17/24, то судом зазначено про те, що цей документ не має наперед визначеної обов`язковості для суду та критично оцінюється, як будь-який інший доказ.

З огляду на обставини справи відсутність спірних відносин між сторонами та юридичну неможливість застосування способу судового захисту, який заявлявся позивачем, судом попередньої інстанції обгрунтовано відхилено висновок Органу опіки та піклування Шпанівської сільської ради.

При цьому апеляційний суд бере до уваги, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії").

Отже, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, позаяк зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, що, зокрема, суперечить встановленій практиці Великої Палати Верховного Суду.

Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання appelatio - дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція, по суті, є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист.

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при його ухваленні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Штогрін Вікторії Святославівни залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 30 вересня 2024 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 11.02.2025

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: С.В.Боймиструк

Н.М.Ковальчук