Справа № 538/2342/24
Провадження № 2/538/318/25
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

про повернення матеріалів справи за підсудністю

23.01.2025 року Суддя Лохвицького районного суду Полтавської області Бондарь В.А., розглянувши матеріали за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ПОЛТАВАЕНЕРГОЗБУТ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиту електроенергію, -

в с т а н о в и в :

Ухвалою Лохвицького районного суду Полтавської області від 02.12.2024 року матеріали цивільної справи позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ПОЛТАВАЕНЕРГОЗБУТ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиту електроенергію передано за підсудністю до Бориспільського міськрайонного суду Київської області (08300, вул. Героїв Небесної Сотні, 10, м. Бориспіль, Київська область) у відповідності до вимог ст. ст. 27, 31 ЦПК України. Ухвала набрала чинності 18.12.2024 року.

На адресу Лохвицького районного суду Полтавської області 20.01.2025 року на підставі ухвали від 27.12.2024 року Бориспільського міськрайонного суду Київської області цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Полтаваенергозбут» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію повернуто(передати) на розгляд до Лохвицького районного суду Полтавської області.

При вирішенні питання щодо передачі вищезазначеної цивільної справи суддя Семенюта О.Ю. посилається на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладеній в постанові від 16 лютого 2021 року в справі №911/2390/18 (провадження № 12-73гс20) та викладеної у постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року N 638/1988/17.

Так, Лохвицьким районним судом Полтавської області від 02.12.2024 року при вирішенні питання щодо відкриття провадження у справі, суд проаналізував фактичні обставини позову, їх правову кваліфікацію, характер спірних правовідносин та предмет захисту, з`ясовано, що позов подано без додержання правил територіальної підсудності, виходячи з мотивувальної та резолютивній частини ухвали суду.

Відповідно достатті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

При зверненні до суду з відповідним позовом позивач повинен дотримуватися вимог закону щодо підсудності розгляду цивільних справ, передбачених главою 2 розділу І Цивільного процесуального кодексу України.

Параграфом 3 глави 2 Цивільного процесуального кодексу України визначено територіальну юрисдикцію (підсудність) та регламентовано правила подання позову до суду у відповідності до підсудності.

Виходячи з поняття підсудність у цивільному судочинстві як розмежування компетенції між окремими ланками судової системи та між судами однієї ланки щодо розгляду цивільних справ, підсудністю фактично є визначення в системі судів компетентного суду стосовно вирішення певної цивільної справи.

Положеннями Цивільного процесуального кодексу України визначено загальну підсудність за місцезнаходженням відповідача (стаття 27 Цивільного процесуального кодексу України), альтернативну підсудність за вибором позивача (стаття 28 Цивільного процесуального кодексу України) та виключну підсудність (стаття 30 Цивільного процесуального кодексу України).

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 2 своєї Постанови від 01 березня 2013 року № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» роз`яснив, що вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні перевірити належність справ до їх юрисдикції та підсудності.

За загальними правилами підсудності позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом (частина 1 статті 27 Цивільного процесуального кодексу України).

У відповідності до положень частини 6 статті 187 Цивільного процесуального кодексу України, у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.

Слід відмітити, що положення статті 27 Цивільного процесуального кодексу України є імперативними у частині вимоги пред`явлення позову до відповідача саме за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання (перебування), яка в даному випадку на території Миргородського району Полтавської області не зареєстрована.

З огляду на зміст Цивільного процесуального кодексу України, зареєстроване місце проживання відповідача повинно бути в кожному випадку достовірно встановлено, при цьому тимчасове перебування особи в певному місці не може рахуватися її місцем проживання.

Підстав, які б згідно зі статтею 28 Цивільного процесуального кодексу України дозволили позивачу обирати підсудність в Лохвицькому районному суді Полтавської області з урахуванням предмету спору, який виник у сторін, суд також не вбачає та позивач про них не повідомляв.

При цьому слід відмітити, що правила, передбачені у статті 28 Цивільного процесуального кодексу України, використовується позивачем на стадії підготовки позову та його подання, тому позивач повинен обґрунтувати в позовній заяві вибір суду, до якого подано позов, зокрема й надати докази на підтвердження певного факту, чого в даному випадку зроблено не було.

Крім того, тлумачення статті 27 та 28 Цивільного процесуального кодексу України свідчить, що підсудність за вибором позивача (альтернативна підсудність) це такий вид підсудності, за умовами якої позивачеві надається право за своїм вибором пред`явити позов в один з декількох визначених у законі судів. Разом із тим, правила альтернативної підсудності не позбавляють позивача права звернутися із позовом за правилами загальної підсудності (стаття 27 Цивільного процесуального кодексу України), оскільки позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 30 цього Кодексу (частина 16 статті 28 Цивільного процесуального кодексу України).

Статтями 55 та 124 Конституції України закріплено право кожного на судовий захист та передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Згідно з частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Як визначено у частині 1 статті 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.

Недотримання правил територіальної юрисдикції (підсудності) є порушенням процесуального закону, який є підставою для скасування рішення з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю (частина 1 статті 378 Цивільного процесуального кодексу України).

Отже, суд повинен суворо дотримуватися правил підсудності.

За приписами частини 9 статті 187 Цивільного процесуального кодексу України, якщо за результатами отриманої судом інформації буде встановлено, що справа не підсудна цьому суду, суд надсилає справу за підсудністю в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 1 статті 31 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Згідно з положеннями статті 32 Цивільного процесуального кодексу України, спори між судами про підсудність не допускаються. Справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана.

Разом із тим, розгляд справи з порушенням правил підсудності є підставою для скасування судового рішення та в цілому нівелює інститут територіальної підсудності, а також ставить під сумнів саму сутність судового розгляду виходячи із приписів пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на звернення до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Європейського суду з прав людини включає не тільки право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору «судом, встановленим законом».

Концепцію суду, встановленого законом, у значенні, вжитому у статті 6 Конвенції, розкрито у рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко проти України» (заяви № 29454/04, № 29465/04), у якому Європейський суд з прав людини зазначив, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі «Zand v. Austria» зазначено, що термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (...) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (...)».

Отже, висловлювання «судом, встановленим законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Підсудність визначає коло цивільних справ у спорах, вирішення яких належить до повноважень конкретного суду першої інстанції (глава 1 розділу ІІІ Цивільного процесуального кодексу України).

Враховуючи недопустимість порушення правил щодо територіальної підсудності, а також той факт, що приймаючи до провадження вказану цивільну справу, суд, до якого направлено справу з порушенням правил підсудності, позбавляє сторін у справі права на розгляд справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.

Разом з цим, суд, враховуючи ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27.12.2024 року щодо виключної підсудності, у відповідності до вимог ст. 30 ЦПК України - не допускається згідно вимог чинного законодавства поверненя цивільної справи за підсудністю в категорії розгляду вищезазначеної справи.

За наведених обставин, враховуючи, що зареєстроване місце проживання відповідача знаходиться на території, на яку не поширюється юрисдикція (підсудність) Лохвицького районного суду Полтавської області, та із доданих до позовної заяви доказів не можливо застосувати правила альтернативної підсудності, визначені статтею 28 та виключної підсудності за ст. 30 Цивільного процесуального кодексу України, враховуючи недопустимість порушення правил щодо територіальної та виключної підсудності, суд вважає за необхідне у відповідності до частини 9 статті 187 та на підставі ст. ст. 27, 28, 30, 31, ч. 1 ст. 32 ЦПК України повернути на розгляд до Бориспільського міськрайонного суду Київської області цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Полтаваенергозбут» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію.

Керуючись статтями 3, 19, 27, 30-31, 33, 187 258-261,353 ЦПК України, суд -

у х в а л и в :

Цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Полтаваенергозбут» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію, повернути на розгляд до Бориспільського міськрайонного суду Київської області (08300, вул. Героїв Небесної Сотні, 10, м. Бориспіль, Київська область) у відповідності до вимог ст. 32 ЦПК України.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: В.А. Бондарь