ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2025 року Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:

судді-доповідача:Новікової Г.В.

суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.

розглянувши у письмовому провадженні без виклику сторін в м. Дніпро апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Вуїв О.В. на ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2024 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Баришнікова Артема Дмитровича, стягувач: Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», боржники: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 через свого представника звернувся до суду із вказаною скаргою на дії ДВС, яку обґрунтовував тим, що виконавчий лист було пред`явлено стягувачем після закінчення строку пред`явлення його до виконання, а тому вважав, що приватний виконавець Баришніков А.Д. виніс незаконну постанову про відкриття виконавчого провадження.

Просив визнати дії приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Баришнікова А.Д. з відкриття виконавчого провадження № 76497873 від 07.11.2024 року протиправними; визнати неправомірною Постанову Приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Баришнікова А.Д. з відкриття виконавчого провадження № 76497873 від 07.11.2024 року та скасувати її; зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Баришнікова А Д. прийняти рішення про повернення стягувачу АТ КБ «ПриватБанк» виконавчого документу виконавчого листа Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 03 серпня 2017 року виданого для примусового виконання рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 11 листопада 2015 року у справі № 202/25638/13-ц, оскільки пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2024 року скаргу ОСОБА_1 на дії ДВС визнано не поданою та повернуто скаржнику.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу від 26 листопада 2024 року про повернення скарги та направити справу для продовження розгляду справи по суті.

В обґрунтування посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Зазначає, що ним були усунуті недоліки скарги, зазначені в ухвалі про залишення без руху від 15 листопада 2024 року та зазначено в ній солідарного відповідача-боржника ОСОБА_2 та надав докази надсилання йому копії такої скарги. Однак суд першої інстанції проігнорувавши це повернув скаргу через те, що при її поданні у новій редакції, прохальну частину доповнено новими вимогами. А саме вимогою щодо визнання незаконною та скасування постанови державного виконавця Кирилова Ю.С. про відкриття виконавчого провадження від 03.07.2023 року, яка передувала постанові про відкриття від 07.11.2024 року та призвела до незаконного відкриття виконавчого провадження у 2024 році знову ж таки через пропущення строків подання виконавчого листа до виконання. Звертає увагу, що судом першої інстанції при поверненні скарги ОСОБА_1 в новій редакції не зазначено, які саме вимоги ухвали без руху не були виконані, а тільки вказано те, що нова редакція не містить всіх сторін справи, а саме державного виконавця Кирилова Ю.С., постанова якого оскаржується. Вважає, що таке твердження суду першої інстанції не відповідає обставинам справи та вимогам закону, оскільки скаржником вказано як сторону орган ДВС, якому працював державний виконавець Кирилов Ю.С..

Державний виконавець не є окремим суб`єктом, а є представником влади, який здійснює свої повноваження від імені держави в системі органів державної влади - ДВС.

Сторони не скористались своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, що відповідно до ч.3 ст. 360 ЦПК України не є перешкодою для перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно із ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

У ч.2 ст. 369 ЦПК України зазначено, що апеляційні скарги на ухвали суду про повернення заяви позивачеві (заявникові) розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи на те, що по даній справі оскаржується ухвала суду про повернення скарги на дії ДВС, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги відповідно до статті 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 листопада 2024 року заява ОСОБА_1 залишена без руху у зв`язку із її невідповідністю вимогам ст. 175,177 ЦПК України, а саме зазначення солідарного боржника ОСОБА_2 та надання доказів надсилання йому копії скарги на дії ДВС у новій редакції.

Для усунення зазначених недоліків позивачу надано строк, який не перевищує десяти днів з дня отримання копії ухвали про залишення без руху.

З матеріалів справи вбачається, що представнику ОСОБА_1 - адвокату Вуїв О.В. доставлено до електронного кабінету копію ухвали про залишення позовної заяви без руху 15 листопада 2024 року.

22 листопада 2024 року представником ОСОБА_1 до суду подана уточнена скарга на дії виконавчих органів, в якій зазначено ОСОБА_2 стороною у справі та надано докази надсилання йому копії скарги.

Крім того, представником ОСОБА_1 скарга була доповнена наступними доводами.

Стороною зазначено, що при перевірці інформації про інші виконавчі провадження в Реєстрі виконавчих проваджень та Єдиному реєстрі боржників, ОСОБА_1 з`ясував також, що стосовно нього було відкрите інше виконавче провадження - №72151942 в якому він зазначений боржником, та стягувачем є АТ КБ «ПРИВАТБАНК». Згідно відомостей Автоматизованої система виконавчих проваджень дане провадження завершене. Проте, ОСОБА_1 не отримував від Першого відділу ДВС у Вознесенському районі копії постанови про відкриття виконавчого провадження від 03.07.2023, ні копій будь-яких інших постанов у даному виконавчому провадженні, чи повідомлень, вимог тощо від відділу ДВС. Тому до цього часу

йому не було відомо про відкриття та наявність даного виконавчого провадження. Для отримання доказів на підтвердження цього на адресу відділу ДВС було направлено адвокатський запит - щодо надання доказів направлення ОСОБА_1 копії постанови про відкриття виконавчого провадження від 03.07.2023 та копій інших постанов чи повідомлень та доказів їх тримання.

Після оновлення даних в сервісі «ДІЯ» 22.11.2024 ОСОБА_1 ознайомився з постановою про відкриття провадження та Інформацією про виконавче провадження (копії їх - додаються). Так, в липні 2023 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК пред`явило виконавчий лист, виданий 03.08.2017 Індустріальним районним судом м.Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» суми боргу в сумі 169171,47грн (згідно рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 11.11.2015р. у справі №202/25638/13-ц про стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованості, яким з боржника солідарно було стягнуто заборгованість в розмірі 21164,95 дол. США, що в еквіваленті становить 169171,47 грн.), до виконання до Першого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районіМиколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) (за зареєстрованим місцем проживання боржника). 03.07.2023 державним виконавцем Кириловим Ю.С. було відкрите виконавче провадження №72151942. Дане виконавче провадження було завершене на підставі постанови державного виконавця від 08.04.2024 про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.7 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження.

Що і змусило ОСОБА_1 звертатися до суду зі скаргою та доповнювати її вимогами про визнання незаконною постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження, оскільки він вважає, що виконавче провадження було відкрите незаконно після завершення строку пред`явлення виконавчого листа до виконання.

Враховуючи наведене, представник Бабаєва А.М. просив поновити строк для оскарження дій та постанови державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Кирилова Ю.С. з відкриття виконавчого провадження № 72151942 від 03.07.2023 року; визнати дії державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Кирилова Ю.С. з відкриття виконавчого провадження № 72151942 від 03.07.2023 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості, яким з боржника солідарно було стягнуто заборгованість в розмірі 21164,95 дол. США, що в еквіваленті становить 169171,47 грн. протиправними; визнати неправомірною постанову державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Кирилова Ю.С. про відкриття виконавчого провадження № 72151942 від 03.07.2023 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості, яким з боржника солідарно було стягнуто заборгованість в розмірі 21164,95 дол. США, що в еквіваленті становить 169171,47 грн., та скасувати її; визнати дії Приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Баришнікова Артема Дмитровича з відкриття виконавчого провадження № 76497873 від 07.11.2024 року протиправними; визнати неправомірною Постанову Приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Баришнікова Артема Дмитровича з відкриття виконавчого провадження №76497873 від 07.11.2024 року та скасувати її; зобов`язати Приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Баришнікова Артема Дмитровича прийняти рішення про повернення стягувачу Акціонерному товариству комерційний банк «ПриватБанк» виконавчого документу Виконавчого листа Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 03 серпня 2017 року виданого для примусового виконання рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 11 листопада 2015 року у справі № 202/25638/13-ц, оскільки пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Повертаючи скаргу, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не усунув її недоліки, зазначені в ухвалі від 15 листопада 2024 року, оскільки скаргу подано в новій редакції, в якій змінено її предмет та вимоги, серед яких оскарження дій державного виконавця Першого

відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Кирилова Ю.С., який не зазначений як учасник по справі, без долучення до матеріалів скарги доказів надсилання копії поданих до суду документів листом з описом вкладення державному виконавцю або доказів надсилання до Електронного кабінету державного виконавця поданих до суду документів.

Проте, суд першої інстанції дійшов такого висновку із порушенням норм процесуального права.

Відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка набула чинності для України з 11 вересня 1997 року, Високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод».

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

У справі «Bellet у. France» Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, статей 2,4,5,12,13,19 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Розділом VII та ст. 447 ЦПК України не визначено, яка за формою та змістом має бути скарга на рішення, дії або бездіяльність державної виконавчої служби чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення.

Згідно положень ст. 450 ЦПК України скарга розглядається за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються. Відповідно у скарзі має бути зазначено конкретну особу державного виконавця чи посадову особу.

Єдиною статтею ЦПК України, яка визначає форму та зміст заяви є стаття 175 ЦПК України, в якій визначено форму та зміст позовної заяви.

Оскільки в розділі VII ЦПК України не визначено форму та зміст скарги, слід застосувати аналогію права на підставі ч. 9 ст. 10 ЦПК України, де передбачено наступне: якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Згідно п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 грудня 2003 року № 14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб

державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» такі скарги мають відповідати загальним вимогам щодо форми та змісту позовної заяви, передбачених положеннями ЦПК і ГПК та містити відомості, перелічені п. 4 ст.74 Закону «Про виконавче провадження».

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» скарга у виконавчому провадженні подається виключно у письмовій формі та має містити: найменування органу державної виконавчої служби, до якого вона подається; повне найменування (прізвище, ім`я та по батькові) стягувача та боржника, їхні місця проживання чи перебування (для фізичних осіб) або місцезнаходження (для юридичних осіб), а також найменування (прізвище, ім`я та по батькові) представника сторони виконавчого провадження, якщо скарга подається представником; реквізити виконавчого документа (вид документа, найменування органу, що його видав, день видачі та номер документа, його резолютивна частина); зміст оскаржуваних рішень, дій чи бездіяльності та посилання на порушену норму закону; викладення обставин, якими скаржник обґрунтовує свої вимоги; підпис скаржника або його представника із зазначенням дня подання скарги.

У відповідності до вимог п.13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» скарга має відповідати загальним вимогам щодо форми та змісту позовної заяви, передбаченим положеннями ЦПК, та містити відомості, зазначені в Законі України «Про виконавче провадження», зокрема зміст оскаржуваних рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби та норму закону, яку порушено, а також обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги. Якщо скарга за формою і змістом не відповідає таким вимогам, то застосовуються відповідні положення норм ЦПК України щодо залишення її без руху.

Частиною 1 статті 177 ЦПК України передбачено, що позивач повинен додати до позовної заяви її копії та копії всіх документів, що додаються до неї, відповідно до кількості відповідачів і третіх осіб. У разі подання до суду позовної заяви та документів, що додаються до неї, в електронній формі через електронний кабінет позивач зобов`язаний додати до позовної заяви доказ надсилання іншим учасникам справи копій поданих до суду документів з урахуванням положень статті 43 цього Кодексу.

У частинах 1-3 статті 185 ЦПК України визначено, що суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у ст.175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені ст.175 цього Кодексу, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви в строк, встановлений судом, заява вважається не поданою і повертається позивачеві.

Враховуючи вищевикладене, недоліки скарги щодо не зазначення солідарного боржника ОСОБА_2 та ненадання доказів направлення йому копії, про які було зазначено в ухвалі від 15 листопада 2024 року про залишення скарги без руху, не могли слугувати достатньою правовою підставою для її повернення, оскільки з огляду на те, що в поданій 22 листопада 2024 року уточненій скарзі зазначено ОСОБА_2 та надано докази надсилання йому копії скарги.

Вирішуючи питання щодо повернення скарги, суд не прийняв до уваги що заява про усунення недоліків є фактичним виправленням недоліків скарги в порядку, передбаченому вимогами ст.ст.175-177, ч.3 ст.185 ЦПК України. А вказані недоліки, які стали підставою для

повернення скарги та не були зазначені в ухвалі від 15.11.2024 року не можуть слугувати підставою для її повернення, оскільки саме з цих підстав скарга не залишалася без руху.

При цьому слід звернути увагу, що суд вважаючи, що нова редакція скарги не відповідає новим вимогам процесуального законодавства щодо оформлення, мав можливість повторно залишити скаргу без руху або відповідно до змісту положень статті 127 ЦПК України, продовжити строк, встановлений для вчинення процесуальних дій.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції з урахуванням усунення недоліків, визначених ухвалою від 15.11.2024 року передчасно повернув скаргу як неподану.

Таким чином позивач у повній мірі виконав вимоги суду першої інстанції, викладені в ухвалі про залишення скарги заяви без руху, а тому підстав повертати позовну заяву у суду першої інстанції на даному етапі не було.

Що ж стосується клопотання представника ОСОБА_1 про долучення до матеріалів справи доказів, то суд апеляційної інстанції з огляду на його повноваження, а також межі розгляду справи (зокрема розглядаються процесуальні питання на стадії прийняття скарги) не може їх прийняти, оскільки вони стосуються розгляду справи по суті, зокрема питання встановлення правомірності чи неправомірності дій приватного та державного виконавців під час відкриття виконавчих проваджень.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, а тому ухвала суду підлягає скасуванню, а справа - направленню для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Як роз`яснено у пункті 37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції, передбачену в частині першій статті 293 ЦПК, або судом касаційної інстанції скасовано ухвалу, передбачену у пункті 2 частини першої статті 324 ЦПК, з передачею справи на розгляд до суду першої інстанції, то розподіл сум судового збору, пов`язаного з розглядом відповідної апеляційної та/або касаційної скарги, здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи згідно із загальними правилами статті 88 ЦПК.

Враховуючи, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, то питання відшкодування витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги, відповідно до ст. 141 ЦПК України, підлягає вирішенню по завершенню розгляду скарги по суті.

Керуючись ст. ст. 368,369,374, 379, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Вуїв О.В. задовольнити.

Ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2024 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для вирішення питання щодо відкриття провадження.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Судді: