Житомирський апеляційний суд
Справа №279/8399/23 Головуючий у 1-й інст. Недашківська Л.А.
Категорія 68 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Коломієць О.С.

суддів Талько О.Б., Шевчук А.М.

з участю секретаря

судового засідання Драч Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №279/8399/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, визнання права власності та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, визнання права власності

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 02 липня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Недашківської Л.А.

встановив:

У грудні 2023 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив:

- визнати право власності ОСОБА_1 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя на ідеальну частку квартири АДРЕСА_1 ;

- право власності ОСОБА_2 на ідеальну частку квартири АДРЕСА_1 - припинити;

- право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 - припинити.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що з 26.07.2003 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 23.08.2023 року було розірвано. Під час перебування у шлюбі, 12.04.2007 року за спільні кошти ними була придбана квартира АДРЕСА_1 . Право власності на вказану квартиру було зареєстровано за відповідачем.

З урахуванням викладеного, просив визнати за кожним із них право власності на 1/2 ідеальну частку квартири та припинити їх право спільної сумісної власності на квартину АДРЕСА_1 .

23 січня 2024 року ОСОБА_2 через свого представника подала зустрічний позов, в якому просила:

- визнати квартиру загальною площею 44 кв.м., житловою площею 30,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 , спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ;

- поділити спільну сумісну власність ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а саме, визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 44 кв.м., житловою площею приміщень 30,2 кв.м.;

- залишити у власності ОСОБА_2 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 44 кв.м., житловою площею приміщень 30,2 кв.м.

Вирішити питання судових витрат.

На обґрунтування позовних вимог вказувала, що 26.07.2003 вона уклала шлюб з ОСОБА_1 . Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 23.08.2023 року шлюб між ними було розірвано, неповнолітнього сина сторін - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишено проживати з нею.

Зазначала, що відповідно до договору купівлі-продажу від 12.04.2007 (реєстраційний №2232), посвідченого приватним нотаріусом Добролежею Л.Г., право власності на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано за нею, та відповідно до витягу з Державного реєстру правочинів № 3825281 від 12.04.2007 року та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 14217895 від 12.04.2007 року, ОСОБА_2 , являється набувачем права власності на зазначене нерухоме майно. Відповідно до п. 3 договору купівлі-продажу № 2232 від 12.04.2007 року, за погодженням сторін вартість квартири становить 59 000,00 грн., з яких 3 000,00 грн. покупець ( ОСОБА_2 ) сплатила до підписання цього договору, а решту 56 000,00 грн. зобов`язується сплатити продавцю за рахунок кредиту банка на протязі п`яти банківських днів, що і було зроблено покупцем.

У липні 2007 року між ОСОБА_2 та Київською міською філією АКБ «Укрсоцбанк» було укладено кредитний договір, відповідного до якого банк надав останній кредит у сумі 56 000,00 грн. для купівлі спірної квартири. Зазначений кредит вона сплатила 16.11.2009 року у повному обсязі, погасивши тіло кредиту у сумі 56 000,00 грн. та проценти за користуванням кредитом у сумі 22 268,32 грн., а всього на загальну суму 78 268,32 грн. Для погашення кредиту банку ОСОБА_2 , скористалася грошовими коштами, які їй подарувала її мама ОСОБА_4 , а саме 31.03.2007 року вона одержала під розписку грошові кошти в сумі 4 000 доларів США та 05.10.2009 року - грошові кошти в сумі 5 000 грн. Повернення зазначених грошових коштів її мати ОСОБА_4 не вимагала. Таким чином, вказані суми грошових коштів, які були одержані ОСОБА_2 від ОСОБА_4 в дар та спрямовані позивачем на погашення кредиту для придбання квартири АДРЕСА_1 , не можна віднести до категорії спільного сумісного майна подружжя, оскільки вони є власністю позивача, що має істотне значення при визначенні розміру часток кожного з подружжя у спільному сумісному майні. Крім того, для погашення кредиту банку ОСОБА_2 також позичала грошові кошти у своєї сестри ОСОБА_5 , а саме: відповідно до письмової розписки від 16.11.2009 року ОСОБА_5 дала в борг ОСОБА_2 гроші в сумі 700 доларів США та 2000 євро, які ОСОБА_2 повернула ОСОБА_5 відповідно до письмової розписки від 12.11.2011 року. Таким чином, ОСОБА_2 здебільшого завдяки власним зусиллям та зусиллям її близьких родичів (мами та сестри), придбала 12.04.2007 року у власність квартиру АДРЕСА_1 . Відповідач майже не приймав будь-якої фінансової участі у придбанні позивачем цієї квартири. Крім того, підставами розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем, зокрема, було те, що відповідач припинив ведення спільного господарства з позивачем, не приймав участі у вихованні неповнолітнього сина ОСОБА_3 , який є інвалідом з дитинства, ухилявся від участі в утриманні дитини, зловживав алкогольними напоями та не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї. З урахуванням зазначеного, позивач вимушена була звернутися до суду з позовом про стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітнього сина інваліда ОСОБА_3 . Відповідно до судового наказу №279/3110/23 від 01.06.2023 року, що видав Коростенський міськрайонний суд, Коростенським ВДВС 02.06.2023 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, відповідно до якої, на виконання судового наказу з ОСОБА_1 , на утримання ОСОБА_3 стягуються аліменти у розмірі 1/4 частки всіх видів доходів щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 17.05.2023 року. Щомісячно ОСОБА_2 отримує від ОСОБА_3 1 575,00 грн. аліментів з його пенсії та 4 600,00 грн. із заробітної плати, а всього 6 175,00 грн. аліментів. Неповнолітній син позивача ОСОБА_3 , із-за наявних у нього хронічних захворювань, з чим і пов`язана його інвалідність, потребує постійного придбання ліків для лікування, на які витрачається значна кількість коштів позивачем. Іншого житлового приміщення, окрім як спірної квартири, відповідач немає.

Також зазначає, що неповнолітній син сторін прописаний та проживає разом з нею за адресою: АДРЕСА_3 , оскільки відповідно до медичного висновку №6 про дитину інваліда віком до 18 років від 07.05.2019 року, ОСОБА_3 являється інвалідом із діагнозом захворювання: бронхіальна астма, змішана форма, перенетуючий перебіг, частково контрольована (з частими загостреннями) ДН 1 ст., хронічний алергічний риніт, лівобічний гнійний гаймороетмадит, а ОСОБА_2 , являється законним представником (опікуном) дитини з інвалідністю та отримує на сина пенсію у зв`язку з його інвалідністю у сумі 3 250,00 грн. ОСОБА_2 також являється пенсіонером та інвалідом III групи загального захворювання, у зв`язку з чим, отримує відповідну пенсію у розміри 2 760,00 грн. Загальний середньомісячний сукупний дохід позивача становить 8 935,00 грн. Водночас розмір аліментів, які вони одержують та пенсії позивача, недостатньо для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Вказує, що ОСОБА_1 у своїй позовній заяві від 26.12.2023 року надав суду спотворену інформацію про те, що ОСОБА_2 , перешкоджає йому користуватися квартирою АДРЕСА_1 , не допускає до неї, звертається з заявами до поліції та суду щодо винесення відносно нього обмежувальних приписів, що унеможливлює користування ним своєю часткою у спільній власності, а тому з огляду на це, позивач змушений звернутись до суду з заявою про поділ спільного майна, придбаного у шлюбі, щоб його право власності на його половину майна було юридично визнано та підтверджено.

Водночас ОСОБА_1 у позовній заяві умисно не доводить до відома суду інформацію щодо своєї протиправної поведінки по відношенню до ОСОБА_2 , а саме: вчинення психологічного та фізичного насильства та винесенням у зв`язку з цим 11.10.2023 року рішення Коростенського міськрайонного суду у справі №279/6577/23, яким видано обмежувальний припис та ОСОБА_1 , заборонено протягом 6 місяців спілкуватись з ОСОБА_2 , наближатись на відстань менше 100 метрів до місця її проживання (перебування), місць частого відвідування, вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_2 , або контактувати з нею через інші засоби зв`язку і через третіх осіб.

Зазначала, що у своїй позовній заяві ОСОБА_1 ставить питання про визнання його права на ідеальну частку майна, оскільки поділ його в натурі на самостійні ізольовані частки не є можливим, однак у разі ухвалення позитивного для позивача рішення він може ставити питання про визначення порядку користування своєю часткою. Отже, вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 є передчасними та призведуть до порушення норм матеріального і процесуального права.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 02 липня 2024 року первісний позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано за ОСОБА_1 в порядку поділу майна подружжя право власності на 1/2 ідеальну частку квартири АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_2 в порядку поділу майна подружжя право власності на 1/2 ідеальну частку квартири АДРЕСА_1 . Припинено право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 . В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, визнання права власності, відмовлено. Визначено строком дії заходу забезпечення позову, застосованого ухвалою Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 27.12.2023 року, дев`яносто днів з дня набрання рішенням законної сили.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, відповідач за первісним позовом подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права та без дотримання норм процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи та без урахування правових висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних відносинах, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні первісної позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, визнання права власності - відмовити. Задовольнити її зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна подружжя та визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 , залишити у її власності 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 . Вирішити питання судових витрат.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що розгляд даної справи проведено судом із систематичними порушеннями норм процесуального права, кожне з яких саме по собі відповідно до положень ч. 3 ст. 376 ЦПК України не є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, однак в своїй сукупності мають бути взяті судом апеляційної інстанції до уваги. Так, ухвалою Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 27.12.2023 року у справі №279/8399/23 відкрито провадження за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна та призначено підготовче судове засідання на 17 січня 2024 року. Первісна позовна заява отримана апелянтом 09 січня 2024 року і 22 січня 2024 року нею подано відзив, в якому окрім обґрунтування своїх заперечень на позовні вимоги, звернула увагу суду на невідповідність первісної позовної заяви вимогам ст. 175 ЦПК України, які були взяті судом до уваги не на попередньому засіданні, а вже перед судовими дебатами, про що свідчать звукозаписи судових засідань.

Крім того вказує, що вона скористалась своїм правом та подала зустрічну позовну заяву. Однак ухвалою суду від 26.01.2024 року у прийнятті зазначеної зустрічної позовної заяви Коростенським міськрайонним судом Житомирської області було відмовлено. Оскаржуючи дану ухвалу до апеляційного суду, звернула увагу, що її зустрічна позовна заява зареєстрована за іншим номером справи №279/502/24 (провадження 2/279/613/24), аніж справа про поділ майна між сторонами (№279/8399/23), в якій ОСОБА_2 і подано зустрічну позовну заяву. Після скасування ухвали суду від 26.01.2024 року, суддею Коростенського міськрайонного суду постановлено ухвалу, якою прийнято зустрічну позовну заяву справі №279/8399/23 спільно з первісним позовом.

Вважає, оскільки підготовче судове засідання у справі №279/8399/23 розпочато судом 06.02.2024 року, то й ухвала про прийняття зустрічної позовної заяви від 12.03.2024 року повинна, на її думку, була постановлена у справі №279/8399/23 у складі суду, а не одноособово суддею, оскільки після відкриття підготовчого засідання всі процесуальні рішення приймаються судом за результатами розгляду в судових засіданнях. Вказує, що таким чином судом в даному випадку грубо порушені норми процесуального права. Крім того, звертає увагу суду, що під час підготовчого засідання та подальшого судового розгляду, постановляв ухвали та звертав увагу сторін на те, що подробиці цих ухвал будуть викладені в паперовому вигляді, що зафіксовано в звукозаписах судових засідань.

Зокрема, якщо в матеріалах справи є ухвала, оформлена окремим документом, то для її постановлення суд повинен видалитися до нарадчої кімнати, постановити ухвалу, вийти і оголосити ухвалу, або постановити ухвалу в судовому засіданні із занесенням її до журналу судового засідання, не видаляючись до нарадчої кімнати і, відповідно, в такому випадку не буде існувати ухвали, оформленої окремим документом.

Зазначає, що всупереч вимогам ЦПК України, порушуючи засади цивільного судочинства, суд першої інстанції при розгляді справи не просто не надав оцінки доказам, зазначеним позивачем за зустрічним позовом (апелянтом) і долученим до зустрічної позовної заяви, а навіть не дослідив їх, про що свідчить оскаржуване рішення, внаслідок чого висновки суду про відмову у задоволенні зустрічного позову є необґрунтованими, такими, які зроблені без повного та всебічного дослідження та оцінки доказів, наданих позивачем за зустрічним позовом.

Звертає увагу суду, що підставою для звернення до суду із зустрічним позовом стала ч. 2, 3 ст. 70 СК України, яка передбачає, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Обов`язок спростування презумпції рівності часток при поділі спільної сумісної власності подружжя покладено на ту сторону, яка спростовує рівність часток, апелянт надав суду першої інстанції наявні докази, які на її думку, повинні бути хоча б дослідженні судом та їм повинна бути надана оцінка.

Вважає, що судом залишено поза увагою ті факти і надані на їх підтвердження докази, що вона є інвалідом ІІІ групи загального захворювання, неповнолітній син сторін ОСОБА_3 є інвалідом дитинства і саме вона є його законним представником (опікуном) дитини з інвалідністю. Крім того, суд не взяв до уваги надані нею докази на підтвердження того, що дитина-інвалід зареєстрована і проживає з нею у спірній квартирі, знаходиться на її утриманні, а з відповідача за зустрічним позовом в примусовому порядку за рішенням суду стягнуто аліментів. Більш того, після ухвалення оскаржуваного рішення, ОСОБА_1 звільнився з роботи і відповідно розмір аліментів на утримання неповнолітнього сина буде зменшено.

Також судом не було досліджено та не надано оцінку тому факту, що рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 11.10.2023 року у справі №279/6577/23 було винесено стосовно ОСОБА_1 обмежувальний припис і останньому заборонено протягом шести місяців спілкуватися з ОСОБА_2 , наближатись на відстань менше 100 метрів до місця її проживання (перебування), місць частого відвідування і т.п.

Вказує, що судом зроблено невірні висновки щодо коштів, які подарувала її мати ОСОБА_4 в сумі 4 000 доларів США та 5 000,00 грн., оскільки відповідач, свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 надавали покази, які узгоджуються між собою та з письмовими доказами, долученими скаржником до зустрічної позовної заяви і не досліджені судом під час розгляду справи. Зазначає, що 4 000 доларів США були передані продавцю квартири, а невистачаючу суму узгодженої з продавцем ціни квартири, вона взяла в кредит, що не заперечувалось відповідачем за зустрічним позовом ОСОБА_1 , і у подальшому, подаровані матір`ю коши в сумі 5 000,00 грн. були витрачені на погашення кредиту.

Щодо невідповідності цих розписок правовій природі інституту позики, зазначає, що вони зафіксували дарування цих грошей у той спосіб, який вважали достатнім, тим паче, що ОСОБА_1 дарування грошей своїй колишній дружині її матір`ю не заперечував.

Враховуючи вищезазначене, вважає, що нею надані докази, які у своїй сукупності є підставами для спростування презумпції рівності часток при поділі майна подружжя, і яким судом першої інстанції не було надано оцінку. Обрання судом при вирішенні спору варіанту поділу майна подружжя при наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який просить позивач, не може бути розцінене як вихід судом за межі позовних вимог, оскільки позовна вимога - це поділ майна подружжя і вона є незмінною при будь-якому варіанті його поділу. Просила її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Позивач за первісним позовом скористався своїм правом та подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 02.07.2024 року без змін. На спростування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції дотримано норми процесуального права, зокрема передано зустрічну позовну заяву раніше визначеному головуючому судді, у провадженні якого перебуває судова справа, що узгоджується з п.п. 2.3.44 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, які передбачають, що раніше визначеному в судовій справі головуючому судді (судді-доповідачу) передаються також зустрічні позови та позови третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору у судовій справі, у якій відкрито провадження, що надійшли до суду. Таким чином, відповідно до протоколу передачі раніше визначеному складу суду від 08.03.2024 року зустрічна позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 була передана головуючому судді Недашківській Л.А. без порушень положень АСДС та Інструкції з діловодства в місцевих та апеляційних судах. Ухвалою від 12.03.2024 року по справі №279/502/24 вимоги за зустрічним позовом було об`єднано в одне провадження за первісним позовом відповідно до ч. 3 ст. 193 ЦПК України.

Вказує, що судом першої інстанції були враховані всі обставини справи та прийняте законне рішення. Зокрема, наявність у ОСОБА_2 та їх спільного сина інвалідності не має відношення до позовних вимог, адже вони спрямовані на захист майнових прав відповідача, а не стосуються утримання дитини, також відсутні докази того, що дитина сторін не може обходитись без постійного стороннього догляду. Вважає, що твердження відповідача за первісним позовом, що квартира АДРЕСА_4 , придбана здебільшого зусиллями її та її родичів, є помилковим та таким, що не відповідає дійсності, оскільки документально було підтверджено, що доходи, отримані ОСОБА_2 за період 2007-2009 років не могли надати їй можливість самостійно сплачувати кредит та відсотки, взятий на придбання вищезазначеного нерухомого майна.

Відповідач за первісним позовом та її представник в судовому засіданні підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким її зустрічну позовну заяву задовольнити в повному обсязі, у задоволенні первісного позову відмовити.

Позивач за первісним позовом та його представник проти доводів апеляційної скарги заперечили, просили рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 02 липня 2024 року залишити без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та її вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом під час розгляду справи встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 26.07.2003 року, який рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 23.08.2023 року між ними було розірвано (а.с.12 т.1).

В період шлюбу, ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 12.04.2007 року придбала квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку було зареєстровано за ОСОБА_2 (а.с.41 т.1).

Зі змісту вказаного договору вбачається, що до відома Продавця, Покупцем доведена інформація про те, що на момент придбання зазначеного нерухомого майна Покупець перебуває в шлюбі і згода подружжя на його придбання посвідчена нотаріально (заява чоловіка від 12.04.2007 року). Відповідно до статі 369 ЦК України ОСОБА_1 надав згоду своїй дружині ОСОБА_6 на купівлю за ціну та на умовах на її власний розсуд вказаної квартири. Таким чином, вказана квартира буде спільною сумісною власністю подружжя, оскільки купується моєю дружиною під час перебування в зареєстрованому шлюбі за спільні кошти подружжя.

13 квітня 2007 року між ОСОБА_2 та АКБ «Укрсоцбанк» укладено договір кредиту №283/1-115, відповідно до якого позичальник отримала грошові кошти в сумі 56 000,00 грн. для придбання трьохкімнатної квартири загальною площею 42,1 кв.м., жилою площею 28,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.242-250).

Відповідно до договору поруки №8 від 13 квітня 2007 року, укладеного між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 є поручителем у кредитному договорі №283/1-115 від 13 квітня 2007 року (а.с.15 т.2).

Згідно довідки №422994 до акту огляду медико-соціальної експертної комісії від 31 травня 2023 року, ОСОБА_2 встановлена третя група інвалідності (а.с.100 т.1).

Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 від 16.05.2022 року, син сторін, ОСОБА_3 , має інвалідність з дитинства (а.с.170 т.1).

02 червня 2023 відкрито виконавче провадження ВП №71935687, відповідно до якого з ОСОБА_2 стягнуто аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі частки всіх видів доходів щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 17.05.2023 року (а.с.157 т.1).

Задовольняючи позовні вимоги у первісному позові та відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що придбана сторонами в період шлюбу квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки була придбана сторонами в період шлюбу, за спільні кошти, а тому є об`єктом спільної сумісної власності сторін та підлягає поділу між ними. Тому виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнав за кожним право власності на 1/2 ідеальну частку спірної квартири. Також суд дійшов висновку про відсутність підстав для відступу від рівності часток подружжя в майні, оскільки ОСОБА_2 не спростувала презумпцію права спільної власності подружжя на спірну квартиру, тому зустрічний позов ОСОБА_2 задоволенню не підлягає, як необґрунтований. При цьому відповідач не надала належних та допустимих доказів того, що спірну квартиру вона придбала за кошти, що належали їй особисто.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України.

Згідно з ст. 3 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У розумінні ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

У статті 60 Сімейного кодексу України (далі СК України) закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, придбане нею чи ним за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Судом встановлено, що за час шлюбу сторони у справі набули у власність нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 . Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

При таких обставинах суд першої інстанції, застосувавши вищевказані норми права, дійшов вірного висновку про те, що зазначене майно є спільним сумісним майном подружжя, набутим за час зареєстрованого шлюбу і за спільні кошти.

Відповідачем за первісним позовом не спростовано належними та допустимими доказами презумпції спільності права власності подружжя на нерухоме майно, не доведено придбання такого майна за кошти, які належали їй особисто та за кошти її родичів, зокрема долучені нею розписка про отримання в борг 31 березня 2007 року від матері ОСОБА_4 коштів в сумі 4 000 доларів США, розписка від 05 жовтня 2009 року про отримання в подарунок від ОСОБА_7 коштів в сумі 5 000,00 грн. та розписка від 16 листопада 2009 року, відповідно до якої ОСОБА_2 отримала в борг від своєї сестри ОСОБА_5 для погашення кредиту 700 доларів США та 2000 євро, не є доказами того, що саме ці кошти були внесені нею на погашення боргу за кредитним договором №283/1-1-115 від 13.04.2007 року.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК України).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з чим погоджується і колегія апеляційного суду, встановивши, що спірна квартира придбана подружжям у період перебування у шлюбі, а тому є їх спільною сумісною власністю, обґрунтовано виходив із того, що частки сторін є рівними, підстави для відступу від засад рівності часток подружжя при поділі майна відповідно до частини третьої статті 70 СК України відсутні.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги, що судом при прийнятті оскаржуваного рішення не було взято до уваги обставини, які свідчать про наявність підстав для відступу від рівності часток подружжя при поділі майна, а саме: наявність у позивача статусу особи з інвалідністю ІІІ групи загального захворювання, реєстрація та проживання дитини-інваліда сторін ОСОБА_3 разом з матір`ю у спірній квартирі, яка є його опікуном та перебування сина на її утриманні, стягнення з відповідача за зустрічним позовом в примусовому порядку за рішенням суду аліментів та звільнення ОСОБА_3 після ухвалення рішення з роботи, що вплине на розмір аліментів присуджених аліментів на неповнолітнього сина сторін, оскільки сам факт проживання дитини з матір`ю ОСОБА_2 , стягнення з батька ОСОБА_1 аліментів в примусовому порядку, наявність обмежувального припису стосовно ОСОБА_1 у справі №279/6577/23, не є безумовними підставами для збільшення розміру частки відповідача за первісним позовом у спільному майні. При цьому під час розгляду справи відповідач не надала доказів на підтвердження тієї обставини, що розмір аліментів, які вона одержує від позивача на утримання сина, недостатній для забезпечення його фізичного, духовного розвитку та лікування. Також колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що 04 вересня 2024 року ОСОБА_1 відповідно до наказу №906/к був прийнятий на роботу слюсарем з експлуатації та ремонту підземних газопроводів 4 розряду Житомирської філії ТОВ «Газорозподільні мережі України».

Наявність інших обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірного майна, відповідачем (позивачем за первісним позовом) не доведено.

Доводи апеляційної скарги про те, що під час розгляду справи суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, колегія суддів відхиляє, оскільки порушення, які на думку апелянта допустив районний суд, не є обов`язковою підставою для скасування судового рішення відповідно до ч. 3 ст. 376 ЦПК України.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції. Ніяких нових обставин чи доказів, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли б вплинути на правильність висновків та рішення суду апелянтом не надано.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 02 липня 2024 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 04 лютого 2024 року.

Головуючий Судді