ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/8375/24Головуючий у 1-й інстанції Герчаківська О. Я.
Провадження № 22-ц/817/27/25 Доповідач - Хома М.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 лютого 2025 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуюча - Хома М.В.

суддів - Гірський Б. О., Храпак Н. М.,

секретар - Дідух М.Є.

з участю представників сторін

розглянувши у закритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 вересня 2024 року, ухваленого суддею Герчаківською О.Я. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Тернопільського державного науково-виробничого підприємства "Промінь" про стягнення суми компенсації,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом.

Обґрунтовуючи позовні вимоги зазначав, що у період з 01.06.2018 року по 25.05.2021 року він працював на посаді контролера верстатних і слюсарних робіт 6 розряду в Тернопільському державному науково-технічному підприємстві «Промінь» (далі ТДНТП «Промінь»). Підприємство нарахувало, однак не виплатило йому заробітну плату в розмірі 172495,19 грн. Судовим рішенням (судовим наказом від 19.10.2021 року, виданим Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області) стягнуто з ТДНТП «Промінь» в його користь вищевказану суму нарахованої, але не виплаченої заробітної плати станом на 25.05.2021 року.

Зазначав, що відповідно до ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» виникла заборгованість у відповідача в сумі 148085,36 грн., яка підлягає стягненню в його користь.

На підставі наведеного, просив стягнути з відповідача в його користь компенсацію у зв`язку з несвоєчасною виплатою сум у відповідності до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» в розмірі 148085,36 грн.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 03.09.2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ТДНТП «Промінь» про стягнення суми компенсації у зв`язку з несвоєчасною виплатою сум заробітної плати, у відповідності до ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» в сумі 148085,36 грн. - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Вважає, рішення суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим, винесеним із порушеннями норм матеріального і процесуального права.

Вказує на те, що має всі законні підстави для компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати на підставі ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», оскільки цей закон є чинним.

Вважає нерелевантним посилання суду першої інстанції на висновки, що містяться в постанові Верховного Суду від 24.04.2023 року у справі №205/8443/19, оскільки у вказаній постанові касаційного суду жодним словом не зазначено про порушення норм ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати».

Від ТДНТП «Промінь» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просять у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вважають, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, законним та судом було дотримано принципів розумності, справедливості та пропорційності.

Звертають увагу на те, що незважаючи на тяжке фінансове положення, підприємством протягом 2023 року було повністю погашено заборгованість перед ОСОБА_1 у розмірі 172495,19 грн.

Вказують, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 05.02.2024 року часткове задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до ТДНТП «Промінь» та стягнуто з відповідача на користь позивача 50000 грн. середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, з вирахуванням із цієї суми відповідних податків та зборів.

Зазначають, що на виконання вищевказаного судового рішення, платіжними інструкціями № 2756 від 23.05.2024 року та № 2992 від 17.06.2024 року було перераховано ОСОБА_2 40250 грн., таким чином підприємством було понесено відповідальність за несвоєчасну виплату працівнику заробітної плати.

Вважають, що суд першої інстанції правомірно послався на постанову Верховного Суду від 24 квітня 2023 року у справі №205/8443/19.

Не погоджуються із наданим позивачем розрахунком розміру компенсації втрат частини заробітної плати у зв`язку із порушенням термінів її виплати, та з посиланням на власний розрахунок, вважають, що його розмір становить 56791,82 грн.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Скакун О.К. підтримав вимоги апеляційної скарги з мотивів, викладених у ній. Представник ТДНТП «Промінь» - Чернявська О.П. заперечила проти задоволення апеляційної скарги з мотивів, викладених у відзиві та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Судом встановлено наступні обставини.

01.06.2018 року ОСОБА_1 прийнято в ТДНТ на посаду контролер верстатних і слюсарних робіт (верстатні роботи) - 6 розряду у відділ якості технічного контролю метрології.

У зв`язку з відмовою ОСОБА_1 від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці за пунктом 6 статті 36 КЗпП України наказом №5-к (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) звільнено 25 травня 2021 року ОСОБА_1 із займаної посади.

Цього ж дня позивачем пройдено обхідний лист, про що свідчить витяг з наказу (обхідний лист) від 25 травня 2021 року, в якому вказано, що слід видати компенсацію за 49 днів відпустки.

Відповідно до довідки ТДНТП «Промінь» №123 від 01 червня 2021 року, заборгованість по заробітній платі перед ОСОБА_1 на момент звільнення 25 травня 2021 року становить 172495,19 гривень.

Судовим наказом, виданим Тернопільським міськрайонним судом 19 жовтня 2021 року, справа №607/18555/21, стягнуто з ТДНТП «Промінь» на користь ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену суму заробітної плати в розмірі 172 495,19 гривень станом на 25 травня 2021 року.

Даний судовий наказ набрав законної сили 17 листопада 2021 року.

Згідно платіжних інструкцій №1364 від 13 червня 2023 року на суму 10 000 гривень, №137 від 07 липня 2023 року на суму 40 000 гривень, №253 від 31 липня 2023 року на суму 55 722,19 гривень, №264 від 31 липня 2023 року на суму 15 000 гривень, №575 від 07 вересня 2023 року на суму 32 000 гривень, №1050 від 03 листопада 2023 року на суму 20 000 гривень, ОСОБА_1 виплачено заборгованість по заробітній платі.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 05 лютого 2024 року, справа №607/24034/23, стягнуто з ТДНТП «Промінь» на користь ОСОБА_1 50 000 гривень середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати.

Згідно висновку експерта Тернопільського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз С. Згуровської, за результатами проведення експертного економічного дослідження №174/24-22 від 28 лютого 2024 року: в результаті проведених розрахунків сума середнього заробітку ОСОБА_1 за період з 26 травня 2021 року по 03 листопада 2023 року становить 200 378,13 гривень; в результаті проведених розрахунків, у зв`язку з порушенням термінів виплати сум, належних ОСОБА_1 при звільненні у травні 2021 року, сума компенсації несвоєчасно виплачених сум у відповідності до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» становить 148085,36 гривень.

ТДНТП «Промінь» видано наказ №57 від 23 квітня 2024 року «Про проведення службового розслідування», видання якого пов`язано із можливим підробленням довідок по заробітній платі, що були видані колишнім працівникам ОСОБА_2 , ОСОБА_1 .

Відповідно до висновку службового розслідування щодо підроблення довідок по заробітній платі від 29.04.2024 року, комісія прийшла до заключного висновку: 1) повідомити відповідні органи про вчинене кримінальне правопорушення за фактом (ст.358 КК України) підроблення документів та їхнє використання ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , чим було завдано матеріальну шкоду ТДНТП «Промінь»; 2) з дня відкриття кримінального провадження ініціювати проведення почеркознавчої експертизи на предмет підписання колишнім директором та головним бухгалтером ТДНТП «Промінь» довідок №122, №123 від 01 червня 2021 року; 3) Довідку №122 від 01.06.2021 про суму заборгованості по виплаті заробітної плати ОСОБА_2 та довідку №123 від 01.06.2021 року про суму заборгованості по виплаті заробітної плати ОСОБА_1 станом на 01.06.2021 року вважати недійсними; 4) Ініціювати додаткове службове розслідування, яке розпочате наказом №126 від 16.12.2023 року на предмет правильності нарахування заробітних плат ОСОБА_2 , ОСОБА_1

30 квітня 2024 року ТДНТП «Промінь» за вих. №539 надіслало начальнику Тернопільського районного управління поліції Сергію Осадці повідомлення про вчинення кримінального правопорушення.

05 травня 2024 року внесено відомості до ЄРДР щодо вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч.4 ст.358 КК України, що підтверджується витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань, номер кримінального провадження №0000483, по якому на даний час проводиться досудове розслідування та тривають слідчі дії.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що що рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 05 лютого 2024 року у справі №607/24034/23 стягнуто з ТДНТП «Промінь» на користь ОСОБА_1 50 000 грн середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, тобто застосовано спеціальний вид відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, а відтак звернення позивача із позовом про стягнення компенсації у зв`язку з несвоєчасною виплатою сум у відповідності до ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» буде вважатись подвійною відповідальністю роботодавця, яка не може бути застосована у спірних правовідносинах, оскільки покладе на роботодавця надмірний тягар, що суперечитиме принципам справедливості та співмірності у трудових відносинах.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Вказаним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно статті 94 КЗпП України та статті 1 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до вимог статті 97 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Положеннями статті 115 КЗпП України визначено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу.

При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму (стаття 116 КЗпП України).

У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (статті 117 КЗпП України).

Компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати регулюється статтею 34 Закону України «Про оплату праці», Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159 (далі Порядок №159).

Статтею 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» визначено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадяться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (грошове забезпечення) тощо (стаття 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати»).

Згідно із статтею 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується дохід, до уваги не береться).

Відповідно до пункту 3 Порядку №159 компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (грошове забезпечення) тощо.

Таким чином, компенсації підлягають грошові доходи, які не мають разового характеру.

Відповідно до пункту 4 Порядку №159 сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається.

Відповідно до статті 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Згідно пункту 2 Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року №1427, компенсація працівникам проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи починаючи з 1 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більше як на один відсоток.

Згідно статті 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітною платою є винагорода у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу.

Структуру заробітної плати визначено у статті 2 Закону України «Про оплату праці», якою передбачено існування основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Отже, виходячи з положень КЗпП України, Закону України «Про оплату праці», заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності.

Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахункова-платіжна відомість.

Обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо, лежить на працедавцеві, а не на працівникові. За цих обставин, втрата підприємством первинних документів не позбавляє його обов`язку здійснювати нарахування та виплату заробітної плати. Відповідно до висновку Верховного Суду, який викладено у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 243/5469/17, відомості щодо виплати заробітної плати не обмежуються лише первинною документацією.

Згідно ст. 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування. Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Верховний Суд надаючи оцінку застосуванню положень статті 117 КЗпП неодноразово наголошував на обов`язку визначення розміру середнього заробітку за час затримки органом, який виносить рішення по суті спору, зокрема у постановах від 30 квітня 2020 року у справі №140/2006/19, від 26 листопада 2020 року у справі № 520/1365/2020, від 29 листопада 2021 року у справі № 120/313/20-а та ін.

Так, у постанові від 30 квітня 2020 року у справі № 140/2006/19 Верховний Суд констатував, що статтею 117 КЗпП України покладено обов`язок щодо визначення розміру середнього заробітку за час затримки на орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, встановивши право позивача для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд повинен визначити розмір такої виплати.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року, справі №755/12623/19, виснувала, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні, факт проведення з ним остаточного розрахунку та встановлення вини.

Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року у справі № 753/12524/16 (провадження № 61-3251св20), від 16 лютого 2022 року у справі №760/18090/20 (провадження № 61-19211св21).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16 зроблено правовий висновок про те, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України "Про оплату праці", тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

Окрім того, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, має разовий характер та не входить до фонду оплати праці (постанови Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 694/215/16-ц, провадження № 61-37406св18, від 09 червня 2021 року у справі № 569/11319/19, провадження № 61-7911св20).

Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2023 року в справі № 205/8443/19, зробив такий висновок: «Апеляційний суд також дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні вимог про стягнення компенсації за несвоєчасно виплачену заробітну плату та інші належні до фонду оплати праці виплати у зв`язку з заниженням посадового окладу та непроведенням індексації заробітної плати за період роботи станом на 03 березня 2020 року в розмірі 1 509,87 грн., вказавши, що ці виплати не підлягають стягненню в порядку, визначеному Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати", оскільки до відповідача за результатами розгляду цієї справи застосовано спеціальний вид відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.».

Так, судом першої інстанції вірно встановлено, що судовим наказом Тернопільського міськрайонного суду від 19 жовтня 2021 року, у справі №607/18555/21, який набрав законної сили 17 листопада 2021 року, стягнуто з ТДНТП «Промінь» на користь ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену суму заробітної плати в розмірі 172 495,19 гривень станом на 25 травня 2021 року.

03 листопада 2023 року ТДНТП «Промінь» повністю погасило вказану заборгованість.

Суд першої інстанції слушно звернув увагу на те, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 лютого 2024 року у справі №607/24034/23, стягнуто з ТДНТП «Промінь» на користь ОСОБА_1 50000 гривень середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати.

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовної вимоги про стягнення суми компенсації несвоєчасно виплачених сум, у порядку визначеному ЗУ "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати", оскільки до ТДНТП «Промінь» за результатами розгляду справи № 607/24034/23 застосовано спеціальний вид відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 50000 грн. середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, із вирахуванням із цієї суми відповідних податків та зборів, в порядку ст. 117 КЗпП України.

Такі висновки суду першої інстанції кореспондуються із правовими висновками Верховного Суду, що містяться у постанові від 24 квітня 2023 року в справі № 205/8443/19, які є релевантними до спірних правовідносин.

Доводи апеляційної скарги щодо нерелевантного посилання суду першої інстанції на висновки, що містяться в постанові Верховного Суду від 24.04.2023 року у справі №205/8443/19, з тих підстав, що у вказаній постанові касаційного суду жодним словом не зазначено про порушення норм ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», колегія суддів відхиляє у зв`язку із тим, що вони не знайшли свого підтвердження та спростовуються змістом даної постанови Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) зазначила, що відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи свої права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

З урахуванням фактичних обставин даної справи, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що стягнення з відповідача на користь позивача компенсації, у зв`язку з несвоєчасною виплатою сум у відповідності до ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» буде вважатися подвійною відповідальністю роботодавця, яка не може бути застосована у спірних правовідносинах, оскільки покладе на роботодавця надмірний тягар, що суперечитиме принципам справедливості та співмірності у трудових відносинах.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції по суті вирішення спору не спростовують, оскільки такі узгоджуються із правовими позиціями Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, порушень норм матеріального чи процесуального права судом першої інстанції не допущено. Підстави для скасування рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги в апеляційного суду відсутні.

Щодо судових витрат.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що за результатами апеляційного перегляду справи, результат вирішення справи залишився незмінним, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 - 384, 389, 390, 141 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 3 вересня 2024 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 7 лютого 2025 року.

Головуюча Хома М.В.

Судді Гірський Б.О.

Храпак Н.М.