ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

05 лютого 2025 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/17503/23

Головуючий у першій інстанції - Рахманкулова І. П.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/327/25

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої-судді: Шитченко Н.В.,

суддів: Мамонової О.Є., Онищенко О.І.,

позивач: Акціонерне товариство «Акцент-Банк»,

відповідач: ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Акцент-Банк» на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 14 листопада 2024 року (ухвалене у м. Чернігові, проголошене о 12 год. 54 хв) у справі за позовом Акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

У С Т А Н О В И В:

У листопаді 2023 року АТ «Акцент-Банк» звернулося з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором від 09 травня 2021 року в розмірі 19 144,61 грн, з яких 13 412,34 грн - заборгованість за кредитом та 5 732,27 грн - заборгованість за відсотками.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 09 травня 2021 року ОСОБА_1 приєднався до Умов та Правил надання банківських послуг в А-Банку з метою отримання банківських послуг та відкриття банківського рахунку. На підставі підписаної анкети-заяви відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування ним у розмірі 44,4 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Проте, зобов`язання щодо повернення кредитних коштів позичальник належним чином не виконував, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яку відповідачем у добровільному порядку не погашено.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 14 листопада 2024 року у задоволенні позову АТ «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено. Стягнуто з АТ «Акцент-Банк» на користь відповідача 10 000 грн витрат на правничу допомогу.

В апеляційній скарзі АТ «Акцент-Банк», вважаючи рішення суду незаконним та посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до помилковості висновку суду першої інстанції про відсутність підпису позичальника на Умовах і Правилах надання банківських послуг та Тарифах, оскільки відповідач в анкеті-заяві про приєднання підтвердив, поставивши підпис, факт ознайомлення з Умовами та Правилами та зобов`язався в подальшому регулярно ознайомлюватися зі змінами до них, викладеними на сайті банку. Сторона позивача зазначає, що боржник користувався кредитними коштами, що також свідчить про ознайомлення з Умовами та Правилами і згоду з ними, враховуючи, що даний кредитний договір є договором оферти. Доказом наявності факту виконання вимог ЗУ «Про захист прав споживачів» є приписи ч. 2 ст. 638, ч. 2 ст. 642 ЦК України, тобто фактичне прийняття пропозиції до укладання договору та сплата періодичних платежів.

Сторона позивача указує, що навіть у випадку правильності висновку районного суду щодо непідписання позичальником Умов і Правил та Тарифів, суд залишив поза увагою те, що ОСОБА_1 отримав кредитну картку та користувався кредитними коштами, що не позбавляє банк права на отримання від позичальника відсотків за користування кредитом. Посилання суду на постанову Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 є помилковим, оскільки за обставинами наведеної справи тарифи банку не були підписані боржником. Позивачем до матеріалів справи додано не лише тарифи банку, а й паспорт споживчого кредиту за програмою «Кредитна картка», який підписано боржником за допомогою електронного підпису та в якому чітко визначено всі умови кредитування, зокрема, строки та процентну ставку. Згоду на використання електронного підпису відповідач надав в анкеті-заяві про приєднання.

Стверджує, що електронний договір укладено сторонами відповідно до вимог ЗУ «Про електронну комерцію», ЗУ «Про електронні документи та електронний документообіг», а також Положення про застосування цифрового власноручного підпису в банківській системі України. Зважаючи на наведені нормативно-правові акти, районний суд мав застосувати правову позицію, наведену Верховним Судом у постанові від 02 грудня 2020 року у справі № 284/157/20. За обставинами наведеної справи у підписаному відповідачем паспорті споживчого кредиту зазначені, зокрема, пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта. Тобто, підписавши анкету-заяву, яка є складовою частиною кредитного договору, та паспорт споживчого кредиту, позичальник добровільно погодився на визначені умови кредитного договору, взявши на себе відповідні зобов`язання.

Звертає увагу суду на те, що паспорт споживчого кредиту оформлено відповідно до додатку № 1 до ЗУ «Про споживче кредитування», тобто, викладена в ньому актуальна інформація не суперечить нормам наведеного закону. На підтвердження правильності розрахунку заборгованості в матеріалах справи наявна виписка по картковому рахунку відповідача.

Позивач не погоджується з розподілом судових витрат, зокрема щодо відшкодування витрат на правову допомогу в розмірі 10 000 грн, та, у разі залишення рішення суду без змін, просить зменшити їх розмір, зважаючи на те, що заявлена стороною відповідача до стягнення сума таких витрат у 20 000 грн є більшою від ціни позову (19 000 грн). Позивач, вважає, що визначена судом першої інстанції до відшкодування сума у 10 000 грн також є завищеною, оскільки становить 50 % від ціни позову.

Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 10 січня 2025 року відзив адвоката Блохіної Н.В. на апеляційну скаргу АТ «Акцент-Банк», поданий в інтересах відповідача, повернуто представнику з підстав невідповідності доданого ордеру вимогам Положення про ордер на надання правничої допомоги.

У наданих письмових поясненнях представник відповідача - адвокат Блохіна Н.В., не погоджуючись з доводами апеляційної скарги, просить повністю відмовити в її задоволенні та застосувати строки позовної давності. Просить також вирішити питання відшкодування на користь відповідача понесених ним в суді апеляційної інстанції витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн.

Сторона відповідача посилається на відсутність в матеріалах справи як доказів, що підтверджують суму, яку ОСОБА_1 мав отримати за кредитним договором, так і доказів про зарахування на рахунок відповідача грошових коштів на виконання умов кредитного договору. Зазначає, що позивачем надано лише два меморіальних ордери, платником в яких зазначено ОСОБА_1 , на суми 33 000 грн та 27 000 грн. Указує, що до позову не додано відповідного розрахунку, з якого можливо було б зрозуміти, як саме утворилась пред`явлена до стягнення заборгованість та алгоритм її нарахування.

Посилається на те, що наданий банком паспорт споживчого кредиту не містить підпису відповідача та дати його складання, в ньому лише зазначено дату надання інформації. У паспорті зазначено, що суми кредитів мають підтверджуватися письмовими погодженими заявками. Надана до позову анкета-заява датована 15 грудня 2016 року, а заявлені позивачем вимоги стосуються кредитного договору за 2021 рік, якого матеріали справи не містять. Крім того, наявна анкета-заява містить не вірні дані щодо особи відповідача.

Зазначає, що надані позивачем виписки по картці за своїм змістом не відповідають визначенню «виписка», оскільки в них указані лише якісь остаточні суми боргу за кредитом, що позбавляє можливості пересвідчитися в правильності підрахунку всіх складових заборгованості.

Вважає необґрунтованими посилання позивача про завищений розмір стягнутих витрат на правову допомогу, зважаючи на те, що в ході розгляду справи банк не скористався процесуальним правом подати клопотання про зменшення таких витрат. Заявлену до стягнення стороною відповідача суму витрат на правову допомогу зменшено судом наполовину, що свідчить про дотримання принципу співмірності витрат із обсягом виконаної роботи та врахування специфіки справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог АТ «Акцент-Банк», суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів укладення між сторонами кредитного договору від 09 травня 2021 року. До позовної заяви банком надано копію анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг від 15 грудня 2016 року, яку відповідач, за його твердженням, не підписував. Районний суд констатував, що позивачем не заявляються вимоги до ОСОБА_1 щодо виконання умов договору, укладеного шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг від 15 грудня 2016 року, позов заявлено щодо неналежного виконання відповідачем умов кредитного договору від 09 травня 2021 року, який в матеріалах справи відсутній.

Суд указав, що наданий розрахунок заборгованості за кредитним договором від 09 травня 2021 року не свідчить про надання відповідачу кредитних коштів саме 09 травня 2021 року. Натомість, указаний розрахунок заборгованості підтверджує нарахування банком процентів без зазначення даних щодо розміру тіла кредиту і часу його отримання позичальником. Виписка по картці, надана позивачем в якості доказу, не свідчить про надання банком відповідачу коштів саме за кредитним договором № б/н від 09 травня 2021 року, адже перша операція по зарахуванню переказу платником на картку датована 07 червня 2021 року.

Районний суд, пославшись на правову позицію Верховного Суду, наведену у постанові від 23 травня 2022 року у справі № 393/126/20, визнав необґрунтованими твердження позивача про те, що доданий до позовної заяви паспорт споживчого кредиту «Кредитна картка «Зелена», підписаний відповідачем 09 травня 2021 року, і є кредитним договором.

Суд апеляційної інстанції погоджується з наведеним висновком, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

Звернувшись з цим позовом, АТ «Акцент-Банк» зазначило, що 09 травня 2021 року ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг та відкриття банківського рахунку шляхом підписання анкети-заяви приєднався до Умов та Правил надання банківських послуг в А-Банку. На підставі указаної анкети-заяви банком ініційовано встановлення кредитного ліміту на його банківський рахунок та отримання платіжної картки, як засобу доступу до зазначеного рахунку. Відповідачу надано кредит у вигляді встановлення кредитного ліміту на рахунок зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 44,4 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом та видано платіжну картку (а.с. 3-7).

Відповідно до анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в А-Банку, датованої 15 грудня 2016 року (а.с. 9), ОСОБА_1 підписом засвідчив те, що дана заява разом з Умовами і Правилами надання банківських послуг і тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування та кредитування, розташованими в рекламному буклеті, складають між ним та банком договір про надання банківських послуг. Наведена анкета-заява не містить інформації щодо розміру кредитних коштів, умов кредитування, терміну видачі кредиту тощо.

Зі змісту паспорту споживчого кредиту «Кредитна картка «Зелена», який підписано ОСОБА_1 простим електронним підписом шляхом підтвердження дзвінком з номера телефону НОМЕР_1 (а.с. 10-11) вбачається, що умови кредитування (з урахуванням побажань споживача) є наступними: сума кредиту - до 200 000 грн (в залежності від суми, яка погоджена у заявці на кредит); строк кредитування - 240 місяців з правом автоматичного продовження; мета отримання кредиту - на споживчі потреби; спосіб та строк надання кредиту - кредитні кошти надаються споживачеві протягом одного дня шляхом кредитування рахунку на споживчі потреби у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку кредитодавця.

Розділи 4 та 5 паспорту споживчого кредиту місять інформацію щодо реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача та інформацію щодо порядку повернення кредиту. Датою надання інформації указано 09 травня 2021 року.

Згідно з довідкою АТ «Акцент-Банк» ОСОБА_1 відкрито рахунок та видано картку № НОМЕР_2 строком дії до червня 2027 року (а.с. 14). Відповідно до іншої довідки банку ОСОБА_1 за кредитним договором від 09 травня 2021 року у період з 09 травня 2021 року по 06 листопада 2023 року неодноразово змінювалися розміри кредитного ліміту. Установлення кредитного ліміту у розмірі 33 000 грн відбулося 09 травня 2021 року. У подальшому періодично відбувалось його коригування:12 серпня 2021 року - збільшення ліміту до 60 000 грн, 02 березня 2022 року - зменшення ліміту до 5 000 грн та цього ж дня розмір кредитного ліміту було збільшено до 13 500 грн (а.с. 15).

Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг у АТ «Акцент-Банк» (а.с. 16-22) та Тарифи по картці «Зелена» (а.с. 23-24) реквізитів та підпису відповідача не містять.

Випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб підтверджено, що АТ «Акцент-Банк» є юридичною особою (а.с. 25 зворот-26), яка відповідно до витягу з Державного реєстру банків здійснює банківську діяльність (а.с. 27).

Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором № б/н від 09 травня 2021 року станом на 06 листопада 2023 року заборгованість ОСОБА_1 за наданим кредитом становить 19 144,61 грн (а.с. 8), з яких: 13 412,34 грн - заборгованість за тілом кредиту та 5 732,27 грн - заборгованість за відсотками. Дати отримання відповідачем кредитних коштів розрахунок не містить.

Звернувшись з позовом про стягнення заборгованості, АТ «Акцент-Банк» посилалося на невиконання позичальником умов кредитного договору щодо повернення у встановлений строк грошових коштів.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За правилами ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі (ч. 2 ст. 639 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.

Відповідно до ст. 3 ЗУ «Про електронну комерцію» електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

За приписами ст. 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього.

Відповідно до ч. 6 ст.11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Приписами ст. 525, 526 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Зважаючи на вищенаведені норми та дослідивши обставини справи в сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що висновок районного суду про відсутність правових підстав для задоволення вимоги АТ «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором відповідає вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, апеляційний суд виходить з наступного.

За доводами позову 09 травня 2021 року між АТ «Акцент-Банк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в А-Банку. Проте, додана до позовної заяви копія анкети-заяви, яка, за твердженням позивача, разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами складають договір про надання банківських послуг, датована 15 грудня 2016 року, тобто, в контексті ст. 76-80 ЦПК України, не може бути належним доказом у даній справі щодо встановлення факту наявності між сторонами кредитних відносин, які виникли на підставі анкети-заяви від 09 травня 2021 року.

Отже, на думку суду, анкета-заява від 15 грудня 2016 року не підтверджує наміру відповідача отримати 09 травня 2021 року кредитні кошти. Хоча анкета-заява містить запис про те, що відповідач ознайомлений і згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, проте зазначене, на думку апеляційного суду, не свідчить автоматично про виникнення кредитних зобов`язань 09 травня 2021 року між сторонами на тих умовах, про які стверджує банк у позові.

Матеріали справи не містять копії кредитного договору або анкети-заяви від 09 травня 2021 року, на який посилається банк, що засвідчували б бажання позичальника отримати кредитні кошти саме на наведених у позові умовах, а також відповідних доказів про отримання ОСОБА_1 кредитних коштів саме за цим договором. Фактично позивач додав до позовної заяви на підтвердження заявлених вимог наведену вище беззмістовну щодо даного спору анкету-заяву та розрахунок заборгованості.

Апеляційний суд відхиляє доводи банку про те, що підписаний 09 травня 2021 року ОСОБА_1 паспорт споживчого кредиту являється невід`ємною складовою частиною кредитного договору, оскільки наведений документ свідчить лише про ознайомлення споживача у вказаний день з інформацією про можливі умови споживчого кредитування за таким типом кредитного продукту, як «Кредитна картка «Зелена». У ньому зафіксовано лише намір споживача укласти певний вид договору з банком у майбутньому, а не обставини та умови кредитного договору, як хибно стверджує банк. Крім того, у тексті цього паспорта зазначено, що умови договору про споживчий кредит можуть відрізнятися від інформації, наведеної в паспорті споживчого кредиту, та будуть залежати від проведеної кредитодавцем оцінки кредитоспроможності споживача з урахуванням, зокрема, наданої ним інформації про майновий та сімейний стан, розмір доходів тощо. У паспорті відсутнє посилання, до якого часу наведена у паспорті споживчого кредиту інформація зберігає чинність та є актуальною.

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду в постанові від 23 травня 2022 року у справі № 393/126/20 зауважила, що під формою правочину розуміється спосіб вираження волі сторін та/або його фіксація; правочин оформлюється шляхом фіксації волі сторони (сторін) та його змісту. Така фіксація здійснюється різними способами. Першим і найпоширенішим з них є складання одного або кількох документів, які текстуально відтворюють волю сторін; зазвичай правочин фіксується в одному документі. Це стосується як односторонніх правочинів, (наприклад, складення заповіту), так і договорів (дво- і багатосторонніх правочинів). Домовленість сторін дво- або багатостороннього правочину, якої вони досягли, фіксується в його тексті, який має бути ідентичним у всіх сторін правочину.

Разом з тим, потрібно розмежовувати форму правочину та спосіб підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавцем по наданню споживачу інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця. Способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця є паспорт споживчого кредиту. Проте у паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту.

За таких обставин Об`єднана Палата відступила від висновку, викладеного у постановах Верховного Суду від 02 грудні 2020 року у справі № 284/157/20-ц, від 18 листопада 2020 року у справі № 313/346/20 та від 26 грудня 2019 року у справі № 467/555/19, про те, що паспорт споживчого кредиту є невід`ємною складовою частиною спірного кредитного договору з огляду на згоду позичальника з умовами кредитування, яка підтверджена його підписом.

Відповідач під час розгляду справи районним судом наголошував на відсутності в матеріалах справи примірнику договору № б/н від 09 травня 2021 року та доказів отримання ним кредитних коштів від банку.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги та доводи апеляційної скарги, позивач стверджував про те, що доказом існування між сторонами кредитних правовідносин є видача позичальнику банківської картки, перерахування йому кредитних коштів та користування ними.

Згідно з довідкою позивача ОСОБА_1 було відкрито рахунок та видано платіжну картку № НОМЕР_2 , проте, за обставинами цієї справи неможливо встановити, що стало підставою для відкриття рахунку та видачі зазначеної картки, зокрема, чи відкривався рахунок та видавалася картка саме на підставі кредитного договору від 09 травня 2021 року.

З виписки по картці ОСОБА_1 , наданої позивачем в якості доказу на підтвердження заявлених вимог (а.с. 12-13), вбачається, що перша операція по картці *628 «Зарахування переказу на карту в сумі 1 000 грн» датована 07 червня 2021 року. Наступна операція «Щомісячний платіж за кредитним договором «Розстрочка» в сумі 833,25 грн» проведена 09 червня 2021 року. Тобто, наявні у виписці дані не можуть напевно свідчити про здійснення банком операцій саме за кредитним договором від 09 травня 2021 року, зокрема, про зарахування позичальнику кредитних коштів за вказаним договором.

На переконання колегії суддів, надані банком копії меморіальних ордерів також не підтверджують виконання кредитодавцем обов`язків за договором від 09 травня 2021 року та фактичне надання кредитних коштів відповідачу. Так, в меморіальному ордері від 09 травня 2021 року про переказ 33 000 грн та в меморіальному ордері від 12 серпня 2021 року про переказ 27 000 грн платником цих коштів зазначений ОСОБА_1 , а призначенням платежу є: «Коригування зобов`язань банку за договором овердрафту № SAMABWFC3 від 09 травня 2021 року». Копії наведеного договору овердрафту від 09 травня 2021 року матеріали справи не містять.

У розрахунку заборгованості зазначено, що станом на 06 листопада 2023 року сукупна сума заборгованості відповідача за договором від 09 травня 2021 року становить 19 144,61 грн. Разом з тим, наданий позивачем розрахунок не містить інформації про видачу/перерахування відповідачу конкретної суми кредитних коштів саме 09 травня 2021 року. При цьому, розрахунок заборгованості, на який посилається позивач, не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які наведені банком в позовній заяві, а, отже, не є належним доказом отримання кредитних коштів та їх повернення. Сам по собі розрахунок, без надання доказів отримання кредитних коштів позичальником, не підтверджує наявності заборгованості у відповідача перед банківською установою.

Довідка за лімітами з наявною інформацією про коригування кредитного ліміту також не являється належним доказом зарахування на карту позичальника кредитних коштів.

Апеляційний суд наголошує на тому, що за своєю сутністю кредитний договір є позикою, а відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Отже зобов`язання позичальника з повернення кредиту виникає не з моменту підписання кредитного договору, а з моменту отримання кредитних коштів. Видача кредиту має бути підтверджена належними доказами. За відсутності доказів на підтвердження факту передання позичальнику кредитних коштів суд не має правових підстав задовольняти позовні вимоги про стягнення кредитної заборгованості.

У постанові від 22 вересня 2021 року у справі № 463/3724/18 Верховний Суд зробив висновок про те, що формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.

Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова від 14 вересня 2021року у справі № 910/14452/20).

Зважаючи на наведене вище, колегія суддів вважає, що позивачем, всупереч вимогам ст. 12, 81 ЦПК України, не надано ані суду першої інстанції, ані апеляційному суду належних доказів того, що 09 травня 2021 року між сторонами укладено кредитний договір, а кредитодавцем виконано його умови та перераховано позичальнику кредитні кошти 09 травня 2021 року. Апеляційний суд зважає також на те, що банк ні у позові, ні в апеляційній скарзі не зазначив конкретну суму грошових коштів, яку отримав ОСОБА_1 за кредитним договором. Таким чином, твердження скаржника про те, що районний суд не надав оцінку наявним письмовим доказам щодо видачі картки відповідачу, отримання ним кредитних коштів та здійснення часткового погашення кредитної заборгованості, не є підставою для скасування судового рішення.

Отже, встановлені судом обставини цієї справи не дозволяють зробити висновок про виникнення між сторонами зобов`язальних відносин, які витікають з кредитного договору від 09 травня 2021 року, як на цьому наполягає позивач, звертаючись до суду, а мають іншу правову природу.

Оцінюючи поведінку та спосіб ведення справ банком, суд апеляційної інстанції враховує те, що він є професійним учасником ринку надання банківських послуг, у зв`язку з чим до нього висуваються певні вимоги щодо дотримання правил та процедур, які є традиційними в цій сфері, до обачності та розсудливості у веденні справ, тощо. Відповідно, вимоги до рівня та розумності ведення справ банком є вищими, ніж до споживача - фізичної особи, яка зазвичай є слабшою стороною в цивільних відносинах з такою установою. З врахуванням наведеного всі сумніви та розумні припущення мають тлумачитися судом на користь такої слабшої сторони, яка не є фактично рівною у спірних правовідносинах. Аналогічна позиція викладена Верховим Судом у постанові від 01 лютого 2023 року у справі № 199/7014/20.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач не довів належними та допустимими доказами наявність кредитних відносин з відповідачем та існуючої кредитної заборгованості, що заявлена до стягнення, у зв`язку з чим обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Виходячи з вимог ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Оскільки в ході розгляду справи не доведено порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача, за захистом якого він звернувся, у зв`язку з чим суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову, вирішення питання спливу позовної давності, на якому наполягає сторона відповідача, є недоречним.

Доводи апеляційної скарги про неправильність висновку суду щодо відшкодування витрат на правову допомогу відхиляються апеляційним судом, з огляду на таке.

Право на правничу допомогу в Україні гарантовано ст. 59 Конституції України та ст. 15 ЦПК України.

Статтею 141 ЦПК України визначений порядок розподілу витрат між сторонами. Так, у разі відмови в позові судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача (п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК).

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України).

Згідно з приписами ч. 4, 5, 6 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог ч. 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України», пунктах 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інші проти України», пункт 80 рішення у справі «Двойних проти України», пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Представництво інтересів відповідача у суді першої інстанції адвокат Блохіна Н.В. здійснювала на підставі договору про надання правової допомоги від 10 березня 2024 року (а.с. 48) та ордеру серії СВ № 1002980 від 10 березня 2024 року (а.с. 54).

За змістом розділу 1 договору предметом договору є надання адвокатом усіма законними методами та способами правової допомоги клієнту у всіх справах, які пов`язані чи можуть бути пов`язані із захистом та відновленням порушених, оспорюваних, невизнаних його прав та законних інтересів. За надання правової допомоги клієнт зобов`язується виплатити адвокату гонорар в порядку та на умовах, встановлених додатковою угодою до цього договору (п. 5.1. договору).

Додатковою угодою від 10 березня 2024 року до договору про надання правової допомоги визначений розрахунок оплати витрат на правову допомогу, за умовами якого сторони погодили, що відповідно до розділу 5 договору вартість правової допомоги становить 20 000 грн, до якої входять послуги: вивчення позовної заяви АТ «Акцент-Банк» - 3 год. (3 000 грн); підготовка письмової позиції по справі на позовну заяву та клопотань - 5 год. (5 000 грн); надання консультації щодо можливості стягнення заборгованості за кредитним договором - 2 год. (2 000 грн); участь у судових засіданнях Деснянського районного суду м. Чернігова незалежно від кількості судових засідань - 10 000 грн (а.с. 49).

Актом прийому-надання правової допомоги від 10 березня 2024 року підтверджується надання адвокатом Блохіною Н.В. аналогічного переліку юридичних послуг, які зазначені в розрахунку оплати вартості витрат на правову допомогу (а.с. 48 зворот).

04 квітня 2024 року ОСОБА_1 сплатив адвокату Блохіній Н.В. 20 000 грн згідно з договором про надання правової допомоги від 10 березня 2024 року, що підтверджується копією квитанції від 04 квітня 2024 року (а.с. 82).

З матеріалів цивільної справи вбачається, що адвокатом Блохіною Н.В. під час судового розгляду справи до суду подавалися процесуальні документи: клопотання про витребування доказів (а.с. 51-52), клопотання про призначення експертизи (а.с. 72), відзив на позов (75-77), вона брала участь у судових засіданнях від 05 квітня 2024 року тривалістю 54 хв (а.с. 85-90), від 16 травня 2024 року тривалістю 51 хв (а.с. 101-104(, від 16 серпня 2024 року тривалістю 29 хв (а.с. 138-141) та від 14 листопада 2024 року тривалістю 1 год 34 хв (а.с. 171-175).

У постановах Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18 та від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та не співрозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Оцінивши подані відповідачем докази на підтвердження понесених ним витрат, виходячи з вищенаведених критеріїв та обставин даної справи, беручи до уваги обсяг виконаних представником робіт по представництву інтересів ОСОБА_1 , об`єм та зміст складеного адвокатом Блохіною Н.В. відзиву на позов та її участь у судових засіданнях загальною тривалістю 03 год 48 хв, зважаючи на співмірність наданих адвокатом послуг зі складністю справи, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про відшкодування ОСОБА_1 10 000 грн витрат на правову допомогу. Сторона позивача клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу, не заявляла та не посилалась на їх неспівмірність у суді першої інстанції.

Ураховуючи наведене, апеляційний суд доходить висновку, що суд першої інстанції правильно визначив відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог АТ «Універсал Банк», у зв`язку з чим обґрунтовано стягнув на користь відповідача понесені ним витрати на правову допомогу. Доводи апеляційної скарги цих висновків суду не спростовують і не дають підстав для скасування правильного по суті судового рішення, яке постановлено з дотриманням вимог закону.

Вирішуючи заявлене під час апеляційного розгляду клопотання сторони відповідача про відшкодування витрат на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Статтею 141 ЦПК України визначений порядок розподілу витрат між сторонами. Так, у разі відмови в позові судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача (п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК).

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

Представництво інтересів відповідача у суді апеляційної інстанції здійснювала адвокат Блохіна Н.В. на підставі договору про надання правової допомоги від 10 березня 2024 року (а.с. 226 зворот) та ордеру серії СВ № 1111994 від 30 грудня 2024 року (а.с. 229).

За змістом розділу 1 договору предметом договору є надання адвокатом усіма законними методами та способами правової допомоги клієнту у всіх справах, які пов`язані чи можуть бути пов`язані із захистом та відновленням порушених, оспорюваних, невизнаних його прав та законних інтересів. За надання правової допомоги клієнт зобов`язується виплатити адвокату гонорар в порядку та на умовах, встановлених додатковою угодою до цього договору (п. 5.1. договору).

Додатковою угодою від 30 грудня 2024 року до договору про надання правової допомоги визначено розрахунок оплати витрат на правову допомогу, за умовами якого сторони погодили, що відповідно до розділу 5 договору вартість правової допомоги становить 10 000 грн, до якої входять послуги: вивчення апеляційної скарги АТ «Акцент-Банк» -1 год. (1 000 грн); консультація з приводу підготовки відзиву на апеляційну скаргу та участі у судовому засіданні - 1 год. (1 000 грн); підготовка відзиву на апеляційну скаргу - 3 год. (3 000 грн); участь у судових засіданнях Чернігівського апеляційного суду незалежно від кількості судових засідань - 5 000 грн (а.с. 228).

Актом прийому-надання правової допомоги від 30 грудня 2024 року підтверджується надання адвокатом Блохіною Н.В. аналогічного переліку юридичних послуг, які зазначені в розрахунку оплати вартості витрат на правову допомогу (а.с. 227 зворот).

30 грудня 2024 року ОСОБА_1 сплатив адвокату Блохіній Н.В. 10 000 грн згідно з договором про надання правової допомоги від 10 березня 2024 року, що підтверджується копією квитанції від 30 грудня 2024 року (а.с. 228 зворот).

Колегія суддів, вирішуючи клопотання сторони відповідача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, виходить з того, що ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 10 січня 2025 року відзив адвоката Блохіної Н.В. на апеляційну скаргу АТ «Акцент-Банк», поданий в інтересах відповідача, повернуто представнику з підстав невідповідності доданого ордеру вимогам Положення про ордер на надання правничої допомоги, тобто, в ході апеляційного розгляду справи його доводи судом не аналізувались. Участі у судових засіданнях представник не брала, оскільки в апеляційній інстанції справа слухається в порядку письмового провадження за наявними у справі доказами без повідомлення учасників. Відповідно до змісту Додаткової угоди від 30 грудня 2024 року до договору про надання правової допомоги, яким визначено розрахунок оплати витрат на правову допомогу, складання адвокатом додаткових письмових пояснень в Чернігівському апеляційному суді, які наявні в матеріалах справи, цією угодою не охоплюється.

Ураховуючи наведене, клопотання сторони відповідача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції не може бути задоволено.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Акцент-Банк» залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду Чернігівської області від 14 листопада 2024 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуюча: Н.В. Шитченко

Судді: О.Є. Мамонова

О.І. Онищенко