КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 760/2795/22 Головуючий у І інстанції Оксюта Т.Г.
Провадження №22-ц/824/1440/2025 Головуючий у 2 інстанціїТаргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

29 січня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Слюсар Т.А.,

за участі секретаря Доброванової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Мірводи Анни Миколаївнина рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 06 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Сенс Банк» (до перейменування - АТ «Альфа-Банк»), треті особи: приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Кісельова Віталіна Володимирівна, Київська міська рада, про визнання припиненими правовідносин за кредитним та іпотечним договором,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 06 листопада 2007 між ним та АТ «Альфа-Банк» було укладено кредитний договір № 800002599, за яким, з урахуванням подальших змін та доповнень, банк надав позивачу кредит в розмірі 648 000,00 доларів США, строком до 06 листопада 2017 року зі сплатою процентів за ставкою 12,5% на рік.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 06 листопада 2007 року між сторонами було укладено договір іпотеки №800002599-И, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В.

Відповідно до пункту 3.1. договору іпотеки, позивач передав в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 .

31 січня 2019 року AT «Альфа-Банк» в порядку позасудового врегулювання спору в рахунок виконання основного зобов`язання звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття у свою власність спірної квартири на підставі іпотечного застереження, що міститься у договорі іпотеки.

Відповідно до звіту про оцінку майна ринкова вартість спірної квартири станом на 31 січня 2019 року становить 6 295 126,00 грн.

У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 31 січня 2019 року було вчинено запис № 30142947 про реєстрацію права власності на спірну квартиру за AT «Альфа-Банк».

Незважаючи на те, що відповідач задовольнив забезпечені іпотекою вимоги за основним зобов`язанням, приватним виконавцем у межах виконавчого провадження № НОМЕР_2 здійснюються дії щодо арешту та реалізації іншого майна позивача за тим самим кредитним договором №800002599 від 06 листопада 2007 року.

Вважає, що внаслідок набуття банком у позасудовому порядку права власності на предмет іпотеки його зобов`язання, як позичальника за кредитним договором, є припиненими.

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_1 просив суд визнати припиненими правовідносини за кредитним договором № 800002599 від 06 листопада 2007 року та визнати припиненою іпотеку за іпотечним договором №800002599-И від 06 листопада 2007 року.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 06 грудня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Мірвода А.М. звернулася з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 06 грудня 2022 року та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що підставою реєстрації права власності за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по частині квартири було рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 16 червня 2020 року у справі № 760/10244/16.

Однак, на момент розгляду даної справи рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 16 червня 2020 року у справі № 760/10244/16 було скасовано постановою Київського апеляційного суду від 25 січня 2021 року.

Тому вважає, що вказана обставина свідчить про те, що на момент прийняття оскаржуваного рішення в даній справі відпала правова підстава, яка б підтверджувала наявність права власності у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по частині квартири, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 .

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Мірвода А.М. наголошує, що наявність запису про реєстрацію права власності у реєстрі речових прав на нерухоме майно не слід ототожнювати з підставами набуття права власності (документом, яким посвідчується право власності), сам по собі запис у реєстрі речових прав на нерухоме майно за відсутності правової підстави набуття права власності не є підставою виникнення права власності.

Окрім того, представник позивача вказує, що відповідач 31 січня 2019 року, добровільно, виходячи з власних інтересів, скористався своїм правом та задовольнив забезпечені іпотекою вимоги за основним зобов`язанням - кредитним договором № 800002599 від 06 листопада 2007 року, укладеним між АТ «Альфа Банк» та ОСОБА_1 , в позасудовому порядку шляхом набуття права власності на предмет іпотеки за іпотечним договором № 800002599-И від 06 листопада 2007 року.

Посилаючись на постанову Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 759/6703/16-ц, зазначає, що за змістом ст. ст. 1, 33, 36 Закону України «Про іпотеку» використання позасудового врегулювання способу звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умови іпотечного договору, яка містить застереження про задоволення вимог іпотекотержателя, незалежно від наявності інших предметів іпотеки по іншим іпотечним договорам, призводить до задоволення вимог кредитора за основним зобов`язанням.

Також, посилаючись на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в справі № 761/36873/18 від 22 лютого 2022 року, вказує, зокрема, на те, що позивач має право заявити позов про припинення зобов`язання у зв`язку із його виконанням (звернення стягнення на предмет іпотеки).

Оскільки, право власності на предмет іпотеки було набуто відповідачем 31 січня 2019 року, вважає, що 31 січня 2019 року припинилися зобов`язання за кредитним договором № 800002599 від 06 листопада 2007 року у зв`язку із завершенням позасудового врегулювання шляхом набуття АТ «Альфа Банк» права власності на іпотечне майно в силу положень ч. 4 ст. 36 Закону України «Про іпотеку».

Також вважає, що 31 січня 2019 року припинена іпотека за іпотечним договором №800002599-И від 06 листопада 2007 року, укладеним між АТ «Альфа Банк» та ОСОБА_1 , у зв`язку із набуттям іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки в силу положень абзацу 4 ст. 17 Закону України «Про іпотеку».

Постановою Київського апеляційного суду від 19 червня 2023 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Мірводи А.М. залишено без задоволення, а рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 06 грудня 2022 року - залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 29 травня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 19 червня 2023 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В мотивування підстав для скасування постанови апеляційного суду, Верховний Суд у постанові від 29 травня 2024 року вказав, що відмовляючи у задоволенні позову, суди помилково вважали, що після відмови банку від свого права власності на спірну квартиру сторони були повернуті у попереднє становище.

Сама по собі відмова власника від належного йому нерухомого майна, здійснена відповідно до ст. 347 ЦК України, не призводить до відновлення права власності попереднього власника на це майно.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 16 червня 2020 року у справі № 760/10244/16-ц, яким право власності на спірну квартиру було визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , скасовано постановою Київського апеляційного суду від 25 січня 2021 року.

Тобто, рішення суду у справі № 760/10244/16-ц втратило законну силу і натепер не підтверджує належність спірної квартири позивачу, а наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записів, внесених на підставі вказаного рішення суду, обумовлено лише тим, що після його скасування ніхто не звертався до державного реєстратора із заявами про внесення відповідних змін до державного реєстру.

Водночас ч. 1, 2 ст. 335 ЦК України передбачено, що безхазяйною є річ, яка не має власника або власник якої невідомий. Безхазяйні нерухомі речі беруться на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вони розміщені. Про взяття безхазяйної нерухомої речі на облік робиться оголошення у друкованих медіа. Після спливу одного року з дня взяття на облік безхазяйної нерухомої речі вона за заявою органу, уповноваженого управляти майном відповідної територіальної громади, може бути передана за рішенням суду у комунальну власність.

Крім того, Верховний Суд вказав на необхідність встановлення судом обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, зокрема чи були обумовлені кредитним договором інші способи забезпечення виконання зобов'язань позичальника, окрім іпотеки за договором від 06 листопада 2007 року.

Також, касаційний суд звернув увагу на доцільність обговорення судом питання залучення до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - орган місцевого самоврядування, що представляє інтереси територіальної громади міста Києва, на території якої розміщено нерухоме майно, від права власності на яке 31 травня 2019 року власник відмовився.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Київського апеляційного суду від 13 червня 2024 року визначено склад колегії суддів: суддя-доповідач ОСОБА_3 , судді Музичко С.Г., Болотов Є.В.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 17 червня 2024 року справу призначено до розгляду в судовому засіданні з викликом сторін.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 28 серпня 2024 року, постановленою протокольно, без виходу до нарадчої кімнати, колегією суддів залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - Київську міську раду.

Із розпорядження Київського апеляційного суду від 08 листопада 2024 року вбачається, що згідно рішення Вищої ради правосуддя від 05 листопада 2024 року ОСОБА_3 звільнено з посади судді Київського апеляційного суду у зв'язку з поданням заяви про відставку.

У зв`язку з настанням обставин, які унеможливлюють участь судді-доповідача ОСОБА_3. у розгляді судової справи № 760/2795/22 (а/п 22-ц/824/13331/2024), відповідно до пункту 2.3.50. Положення про автоматизовану систему документообігу суду та підпункту 5.4. пункту 5 Розділу II Засад використання автоматизованої системи документообігу Київського апеляційного суду, на підставі службової записки судді ОСОБА_3., погодженої заступником голови суду Крижанівською Г.В., призначено повторний автоматизований розподіл цивільної справи № 760/2795/22 (а/п 22-ц/824/13331/2024).

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Київського апеляційного суду від 08 листопада 2024 року визначено склад колегії суддів: суддя-доповідач Таргоній Д.О., судді Голуб С.А., Слюсар Т.А.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 12 листопада 2024 року прийнято справу до провадження Київського апеляційного суду в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Таргоній Д.О. (судді-доповідача), Голуб С.А., Слюсар Т.А.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Мірвода А.М. просила апеляційну скаргу задовольнити на підставі наведених в ній доводів.

Інші учасники справи, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, до суду не з`явилися, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Від представника АТ «Сенс Банк» - Пересунька С.С. на електронну адресу Київського апеляційного суду надійшла заява, в якій останній просить провести розгляд справи за його відсутності.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до частини першої статті 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді доповідача по справі, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та приймаючи до уваги, що вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи (ч.1 ст.417 ЦПК України), колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення зазначеним вимога законодавства не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, номер інформаційної довідки: 279199773 від 12.10.2021, квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , перебуває у спільній частковій власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/2 частині. Таким чином, кредитор не отримав задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки або у будь-який інший спосіб у повному обсязі, а основне зобов`язання не є виконаним та не припинилося, таким чином підстави для припинення зобов`язання та іпотеки відсутні, позивачем не було доведено обставин, на які позивач посилався при зверненні до суду з даним позов, зокрема наявність відповідного порушення відповідачем прав, свобод або інтересів позивача.

З даним висновком судова колегія не може погодитись, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 06 листопада 2007 року між ОСОБА_1 та AT «Альфа банк» було укладено кредитний договір №800002599, до якого в подальшому сторонами вносились зміни та доповнення, що є його невід`ємними частинами, за умовами якого відповідач надав позивачу кредитні кошти у розмірі 648 000,00 доларів США, строком до 06 листопада 2017 року зі сплатою процентної ставки у розмірі 12.5 % на рік.

У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 06 листопада 2007 року між позивачем та відповідачем було укладено договір іпотеки №800002599-И, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В.

Відповідно до п.3.1. договору іпотеки, позивач передав в іпотеку відповідачеві квартиру, що складається із шести кімнат, загальною площею 210,30 кв.м. та житловою площею 129,40 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва у справі №760/13367/14-ц від 16 грудня 2014 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором №800002599 від 06 листопада 2007 року в сумі 6 626 371,50 грн та судовий збір в сумі 3 654,00 грн.

Вказаним судовим рішенням встановлено, що 29.07.2011 року сторони підписали Договір про внесення змін і доповнень №1 до Кредитного договору, згідно якого Додаток №1 до Кредитного договору викладено в новій редакції (дата формування графіку 01.08.2011 року).

16.07.2012 року між сторонами було підписано Договір про внесення змін і доповнень №2 до Кредитного договору, згідно якого строк повернення кредиту продовжено до 06.11.2032 року, у зв`язку з чим Додаток №1 до Кредитного договору викладено в новій редакції.

Із документів, поданих позивачем ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції на виконання вимог постанови Верховного Суду від 29 травня 2024 року, вбачається також, що відповідні зміни і доповнення 29.07.2011 року та 16.07.2012 року були внесені також до Іпотечного договору №800002599-И від 06 листопада 2007 року. (том 2 а.с. 83-104)

31 січня 2019 року AT «Альфа-Банк» звернуло стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття у власність спірної квартири на підставі іпотечного застереження у договорі іпотеки № 80002599-И від 06 листопада 2007 року. Відповідно до звіту про оцінку майна - ринкова вартість спірної квартири на 31 січня 2019 року становить 6 295 126 грн.

31 травня 2019 року банк на власний розсуд реалізуючи своє право, передбачене ст. 347 ЦК України, відмовився від права власності на спірну квартиру, внаслідок чого державним реєстратором 31 травня 2019 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено запис про припинення права власності АТ «Альфа-Банк» на квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно з інформаційною довідкою № 279199773 від 12 жовтня 2021 року із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_1 і ОСОБА_2 по 1/2 частині за кожним на підставі рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 16 червня 2020 року у справі № 760/10244/16-ц.

Встановлено також, що постановою Київського апеляційного суду від 25 січня 2021 року у справі № 760/10244/16-ц рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 16 червня 2020 року скасоване та ухвалено нове судове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: орган опіки та піклування Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації, АТ «Альфа-Банк», про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання права власності та поділ спільного майна подружжя.

Постановою приватного виконавця Виконавчого округу міста Києва Кісельової В.В. від 15 квітня 2020 року відкрито виконавче провадження №61851720 по примусову стягненню з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованості за кредитним договором №800002599 від 06 листопада 2007 року в сумі 6 626 371,50 грн та судового збору в сумі 3 654,00 грн.

Постановою приватного виконавця Виконавчого округу міста Києва Кісельової В.В. від 29 квітня 2020 року в межах виконавчого провадження №61851720 накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить боржнику ОСОБА_1 .

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказував на те, що відповідач 31 січня 2019 року в порядку, встановленому ЗУ «Про іпотеку», скористався своїм правом та задовольнив забезпечені іпотекою вимоги до позивача за основним зобов`язанням - кредитним договором №800002599 від 06 листопада 2007 року в позасудовому порядку шляхом набуття права власності на предмет іпотеки за іпотечним договором №800002599-И від 06 листопада 2007 року, однак всупереч вказаній обставині в межах виконавчого провадження №61851720 здійснюються дії щодо примусового стягнення боргу за кредитним договором №800002599 від 06 листопада 2007 року, що призводить до істотних порушень прав та законних інтересів позивача.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном (неподільним об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктом нерухомості), що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами такого боржника у порядку, встановленому цим Законом.

За змістом статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

За рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання (частина перша статті 7 Закону України «Про іпотеку»).

Підстави для припинення зобов`язання визначені у статтях 598-609 ЦК України.

За змістом статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про іпотеку», у редакцій, чинній на час виникнення спірних правовідносин, іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом.

Відповідно до статті 36 Закону України «Про іпотеку», у редакцій, чинній на час виникнення спірних правовідносин, сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

- передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону;

- право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.

У пунктах 8.15.-8.20. постанови від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 Велика Палата Верховного Суду вказала таке: «…Позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки вважається таким, що погашає всі вимоги кредитора до боржника, незалежно від того, чи перевищує вартість предмета іпотеки розмір вимог кредитора.

До такого висновку слід дійти з огляду на правову природу забезпечувальних заходів, спрямованість їх на повне забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором та добросовісність поведінки сторін кредитного договору. Велика Палата Верховного Суду вважає, що саме на кредитора законодавством покладено контроль за тим, щоб заборгованість за кредитним договором не перевищувала забезпечувальні заходи, і саме для цього законодавець передбачив спрощені процедури звернення стягнення на заставне майно та солідарну відповідальність поручителя з боржником. Незастосування цих заходів своєчасно тягне для кредитора негативні наслідки недобросовісності своїх дій.

Законодавець у такий спосіб встановив баланс між майновими правами та інтересами кредитора-іпотекодержателя і боржника, надавши можливість швидкого та ефективного задоволення його вимог, запобігаючи при цьому можливості зловживанням кредитором своїм становищем та вимагаючи добросовісної поведінки всіх учасників правовідносин.

Разом із цим при тлумаченні вказаних норм права враховується принцип свободи договору як загальної засади цивільного законодавства, оскільки сторони є вільними при укладенні договору, що означає можливість забезпечення основного зобов`язання як у повному обсязі, так і в його частині відповідно до умов забезпечувального правочину, а кредитор при укладенні іпотечного договору не позбавлений можливості оцінити всі звичайні ризики, у тому числі і вірогідність того, що за рахунок вартості іпотечного майна (як забезпечувального правочину) не буде забезпечено основне зобов`язання в повному обсязі.

Водночас частина третя статті 6 ЦК України дозволяє сторонам у договорі відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, якщо відступ від положень закону в цих актах прямо це заборонено, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Частина четверта статті 591 ЦК України додатково вказує, що якщо сума, одержана від реалізації предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника в порядку черговості відповідно до статті 112 ЦК України, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, керуючись принципом свободи договору, сторони можуть відступити від положень як статті 36 Закону України «Про іпотеку», так і загальних положень ЦК України щодо реалізації предмета іпотеки.

Якщо такого відступу від положень цивільного законодавства не було здійснено за договором, кредитор не може вимагати виконання боржником основного зобов`язання після звернення стягнення та стягувати різницю між сумою зобов`язання та вартістю предмета іпотеки...»

Отже у разі завершення позасудового врегулювання, тобто звернення стягнення на предмет іпотеки у способи, визначені статтею 37 Закону України «Про іпотеку», зобов`язання припиняється, оскільки за положеннями цього Закону всі наступні вимоги є недійсними (див. пункт 8.26 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18).

Умовами укладеного сторонами договору іпотеки (пункт 6.3.1. в редакції договору від 06 листопада 2007 року) передбачено, що після переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання іпотекодавцем основного зобов`язання у межах суми, передбаченої у пункті 2.1. статті 2 цього договору, є недійсними.

За змістом пункту 2.1. договору іпотекою забезпечується кожна та всі із вимог іпотекодержателя, що випливають із основного договору із всіма змінами та доповненнями до нього.

Відповідачем не було надано суду доказів, підтверджуючих, що кредитним договором №800002599 від 06.11.2007 були обумовлені інші способи забезпечення виконання зобов`язань позичальника, окрім іпотеки за договором від 06 листопада 2007 року.

За обставин розглядуваної справи 31 січня 2019 року банк, скориставшись своїм правом передбаченим Законом України «Про іпотеку» та договором іпотеки № 800002599-И від 06 листопада 2007 року, задовольнив забезпечені іпотекою вимоги до позивача за основним зобов`язанням (кредитним договором № 800002599 від 06 листопада 2007 року) в позасудовому порядку, шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

Судом першої інстанції не надано належної оцінки вказаним обставинам щодо позасудового врегулювання спору шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, визначений статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Дії іпотекодержателя щодо звернення 31 січня 2019 року стягнення на предмет іпотеки наразі у судовому порядку незаконними не визнані, натомість банк розпорядився належним йому майном (спірною квартирою) на власний розсуд - відмовившись від свого права власності.

За змістом пункту 2 частини першої статті 346 ЦПК України право власності припиняється у разі відмови власника від права власності.

Відповідно до статті 347 ЦК України особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності. У разі відмови від права власності на майно, права на яке не підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту вчинення дії, яка свідчить про таку відмову. У разі відмови від права власності на майно, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника відповідного запису до державного реєстру.

31 травня 2019 року банк на власний розсуд реалізуючи своє право, передбачене статтею 347 ЦК України, відмовився від права власності на спірну квартиру, внаслідок чого державним реєстратором 31 травня 2019 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено запис про припинення права власності АТ «Альфа-Банк» на квартиру АДРЕСА_1 .

Місцевий суд, відмовляючи у задоволенні позову, наведеного не врахував та помилково вважав, що після відмови банку від свого права власності на спірну квартиру сторони були повернуті у попереднє становище.

Сама по собі відмова власника від належного йому нерухомого майна, здійснена відповідно до статті 347 ЦК України, не призводить до відновлення права власності попереднього власника на це майно.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 16 червня 2020 року у справі № 760/10244/16-ц, яким право власності на спірну квартиру було визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , скасовано постановою Київського апеляційного суду від 25 січня 2021 року.

Тобто, рішення суду у справі № 760/10244/16-ц втратило законну силу і натепер не підтверджує належність спірної квартири позивачу, а наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записів, внесених на підставі вказаного рішення суду, обумовлено лише тим, що після його скасування ніхто не звертався до державного реєстратора із заявами про внесення відповідних змін до державного реєстру.

Водночас частинами першою, другою статті 335 ЦК України передбачено, що безхазяйною є річ, яка не має власника або власник якої невідомий. Безхазяйні нерухомі речі беруться на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вони розміщені. Про взяття безхазяйної нерухомої речі на облік робиться оголошення у друкованих медіа. Після спливу одного року з дня взяття на облік безхазяйної нерухомої речі вона за заявою органу, уповноваженого управляти майном відповідної територіальної громади, може бути передана за рішенням суду у комунальну власність.

Таким чином, апеляційний суд доходить висновку, що 31 січня 2019 року припинилися зобов`язання за кредитним договором №800002599 від 06 листопада 2007 року, укладеним між АТ «Альфа Банк» та ОСОБА_1 , у зв`язку із завершенням позасудового врегулювання шляхом набуття АТ «Альфа-Банк» право власності на іпотечне майно в силу положень ч. 4 ст. 36 ЗУ «Про іпотеку».

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції ухвалене в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не може вважатися законним і обґрунтованим, не може залишатися в силі та підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про скасування рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 06 грудня 2022 року та задоволення поданої представником ОСОБА_1 - адвокатом Мірводої А.М. апеляційної скарги, а також враховуючи, що позивач сплатив по даній справі судовий збір у загальному розмірі 9014,40 грн за подання позовної заяви, апеляційної скарги та касаційної скарги, то вказані судові витрати підлягають до стягнення з з АТ «Сенс Банк» на користь ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Мірводи Анни Миколаївни - задовольнити.

Рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 06 грудня 2022 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Сенс Банк» (до перейменування - Акціонерне товариство «Альфа-Банк»), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Кісельова Віталіна Володимирівна, Київська міська рада про визнання припиненими правовідносин за кредитним та іпотечним договорами задовольнити.

Визнати припиненими правовідносини за кредитним договором № 800002599 від 06 листопада 2007 року, що укладений між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством «Сенс Банк» (до перейменування - Акціонерне товариство «Альфа-Банк»).

Визнати припиненою іпотеку за іпотечним договором № 800002599-И від 06 листопада 2007 року, що укладений між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством «Сенс Банк» (до перейменування - Акціонерне товариство «Альфа-Банк»).

Стягнути з Акціонерного товариства «Сенс Банк» на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 9014 (дев`ять тисяч чотирнадцять) гривень 40 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Реквізити сторін:

ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 , ІПН: НОМЕР_1 ,

АТ «Сенс Банк» (АТ «Альфа Банк»), , адреса: 03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100.

Повний текст постанови складений 03 лютого 2025 року.

Суддя-доповідач Таргоній Д.О.

Судді: Голуб С.А.

Слюсар Т.А.