П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 лютого 2025 року м. Київ

Справа №755/12460/23

Апеляційне провадження № 22-ц/824/832/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Соколової В.В.

суддів: Верланова С.М., Поліщук Н.В.

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Дніпровського районного суду міста Києва, ухваленого під головуванням судді Катющенко В.П. 20 лютого 2024 року, у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В

У серпні 2023 року представник АТ КБ «ПриватБанк», звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив: стягнути з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк», заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг №б/н від 28 лютого 2014 року станом на 24 липня 2023 року у розмірі 30240,35 грн станом та судовий збір в сумі 2684,00 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до умов укладеного між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 договору від 28 лютого 2014 року № б/н, відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг, згідно з якими клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити чи збільшити) кредитний ліміт. Відповідно до умов кредитного договору позивачем було виконано свої зобов'язання, надано відповідачу кредитні кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту на відкритий картковий рахунок. Відповідач не повернув грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, іншими платежами за умовами договору. Станом на 24 липня 2023 року відповідач має заборгованість в загальному розмірі 30240, 35 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом - 25805,46 грн, заборгованості за відсотками за користування кредитом - 4434,89 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 20 лютого 2024 року в задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем подані докази в підтвердження укладання договору та його умов, що викладені іноземною мовою, що позбавляє суд належним чином дослідити їх та надати таким доказам оцінку. При цьому суд не наділений повноваженнями щодо перекладу на державну мову - мову якою здійснюється судочинство, документів, що складені іноземною мовою та подані до суду учасниками справи.

Також суд першої інстанції виходив з того, що долучена позивачем виписка по рахунку відкритому на ім`я відповідача, не може бути підставою для стягнення з відповідача грошових коштів, оскільки з останньої випливає, що старт карткового рахунку відбувся 03 березня 2014 року, однак відомості щодо встановлення кредитного ліміту, як це зазначено у довідці банку про зміну умов кредитування - відсутні. Відсутні відомості і щодо зарахування таких коштів на рахунок відповідача, при цьому банк здійснював списання грошових коштів з рахунку в рахунок сплати відсотків та комісій, що впивало на загальний баланс по картці, та відповідно неможливість встановлення судом дійсного розміру отриманих відповідачем коштів, за наявності таких домовленостей між позивачем та відповідачем, які суд не може встановити у зв`язку із подання позивачем документів в обґрунтування позовних вимог в цій частині документів, що викладені іноземною мовою.

Крім того, позивач, обґрунтовуючи право вимоги до відповідача посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк» ресурс: Архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/як невід`ємні частини спірного договору. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та Правил були надані відповідачу для ознайомлення під час підписання договору; що відповідач погодився з ними. Вказані документи не містять підпису клієнта - позичальника, і ніяких інших належних доказів на підтвердження того, що позичальник ознайомлений і погодився саме з такими умовами договору кредиту, позивач не надав.

Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк» ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, не містять підпису відповідача, тому їх також не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети.

Крім того, суд першої інстанції вказав на те, що анкета-заява клієнта-фізичної особи про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, яка підписана відповідачем 14 липня 2021 року не може вважатися частиною укладеного у 2014 році договору між сторонами, а Паспорт споживчого кредиту, що містить інформацію про кредитодавця, основних умов кредитування та ін., не може бути прийнята судом, оскільки за умовами останніх така інформація зберігає чинність та є актуальною у період з 14 липня 2021 року до 29 липня 2021 року, а тому не може вважатися як погоджені умови кредитування.

Отже суд першої інстанції вказав на те, що відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді такі істотні умови договору як ціну договору (розмір процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Не погодилось з вказаним рішенням суду АТ КБ «ПриватБанк», представником Банку подано апеляційну скаргу, в якій вона вказує на те, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, за недоведеністю обставин, що мають значення та невідповідності висновків суду обставинам справи.

Представник зазначає, що з моменту підписання фізичною особою заяви між відповідачем ОСОБА_1 та банком був укладений договір в порядку ч.1 ст. 634 ЦК шляхом приєднання клієнта до запропонованого банком договору.

Звертає увагу суду на те, що заповнення анкети про приєднання до умов будь-коли користуватись банківськими послугами, для їх отримання та користування повторне заповнення анкети (укладання додаткового договору) не потребується. Належним доказом укладення договору є анкета-заява та отримана за бажанням кредитна карта, використання якою клієнт визначає самостійно за своєю потребою.

Вказує на те, що суд першої інстанції не з'ясував всі обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, та не надав оцінки усім доказам у справі, а саме: виписці по картковому рахунку та розрахунку заборгованості, які надавалися позивачем до суду першої інстанції на підтвердження користування відповідачем кредитними коштами.

Зазначає, що з розрахунку заборгованості та виписки по картковому рахунку чітко прослідковується, що відповідач протягом 2013-2023 років користувався грошовими коштами та частково сплачував заборгованість за договором, а отже визнав свої зобов`язання зв угодою та розміри встановлених обов`язкових платежів.

Вважає, що позивачем надані суду саме первісні бухгалтерські документи про видачу та сплату коштів за кредитним договором, надана виписка по картковому рахунку та розрахунок заборгованості, думку представника позивача, є належними та допустимими доказами у справі, однак всупереч закону не прийняті як належні судом.

Вказує на те, що судом першої інстанції не враховано правові висновки Верховного Суду викладені в постанові від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18 щодо представлення виписки до картковому рахунку, яка є належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, та повинна досліджуватися судом.

Представник позивача також не погоджується із висновком суду щодо того, що відсутній переклад на державну мову додатків до позовної заяви, що на думку суду першої інстанції не відповідає вимогам чинного законодавства.

Рішенням Конституційного суду України № 10-рп/99 від 14.12.1999 року визначено офіційне тлумачення ч.1 ст. 10 Конституції України, а саме: «Положення частини першої статті 10 за яким «державною мовою в Україні є українська мова», треба розуміти так, що українська мова, як державна, є обов`язковим засобом спілкування на всій території України при здійсненні повноважень органами державної влади та органами місцевого самоврядування (мова актів, роботи, діловодства, документації тощо), а також в інших публічних сферах суспільного життя, які визначаються законом (частина п`ята статті 10 Конституції України).

Поряд з державною мовою при здійсненні повноважень місцевими органами виконавчої влади, органами Автономної Республіки Крим та органами місцевого самоврядування можуть використовуватися російська та інші мови національних меншин у межах і порядку, що визначаються законами України.

Представник наголошує на тому, що на момент укладення кредитного договору позивач не відносився ні до органів державної влади, ні до органів місцевого самоврядування. На момент укладення кредитного договору будь-які заборони щодо укладення договору російською мовою були відсутні.

На підставі викладеного, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

У порядку ч.1 ст. 369 ЦПК України, в редакції чинній на час відкриття і призначення справи до розгляду, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч.13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що 28 серпня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав анкету-заяву б/н про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку.

У анкеті-заяві від 28 серпня 2014 року зазначено, що відповідач погоджується з тим, що ця анкета-заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг. Зобов`язався виконувати вимоги умов та Правил надання банківських послуг а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті www.privatbank.com.ua /а.с. 23/.

Також відповідачем 14 липня 2021 року були підписані анкети-заяви клієнта-фізичної особи при приєднання до Умов та правил надання банківських послуг з метою ідентифікації та верифікації та вивчення клієнта Банку, в яких міститься загальна інформація про позичальника ОСОБА_1 , його відповіді на поставлені Банком запитання, а також угода про використання простого електронного підпису /а.с. 23,24 на звороті/.

У довідці АТ КБ «ПриватБанк» міститься інформація про отримані відповідачем ОСОБА_1 за вказаним договором кредитні картки «Універсальна» та «Універсальна GOLD» у кількості 13 штук /а.с. 22/

У довідці про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 міститься інформація про зміну кредитного ліміту, як в сторону зменшення так і в сторону збільшення /а.с. 21/.

В матеріалах справи наявна копія Паспорту споживчого кредиту підписана ОСОБА_1 14 липня 2021 року, із застереженням про чинність та актуальність інформації до 29 липня 2021 року /а.с. 25-28/.

Представником позивача до матеріалів справи також було додано Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» /а.с. 29/.

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 станом на 24 липня 2023 року становить 30240,35 грн, з яких: 25805,46 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 4434,89 грн - заборгованість за простроченими відсотками /а.с.8-20/.

Із виписки по рахунку відповідача ОСОБА_1 за договором №б/н вбачається, що станом на 01 червня 2023 у останнього наявна заборгованість в розмірі 30240,35 грн /а.с. 67-87/.

До кредитного договору банк додав Витяг з Умов та правил надання банківських послуг /а.с. 30-55/.

Також представником позивача до позовної заяви долучено копію паспорту ОСОБА_1 /а.с. 57-59/.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За змістом ст. ст. 205, 207 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Статтею 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

За змістом ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З наведених обставин вбачається, що анкета-заява від 28 лютого 2014 року, яка підписана позичальником ОСОБА_1 , містить анкетні дані останнього, його контактну інформацію. Зі змісту вказаної заяви вбачається, що відповідач погодився з тим, що дана заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, складають між ним та банком договір банківського обслуговування. Із заяви також вбачається, що він виявив бажання оформити на своє ім`я картку «Універсальна» із бажаним кредитним лімітом 5000,00 грн.

Із довідки наданої позивачем вбачається, що ОСОБА_1 на підставі підписаного кредитного договору №б/н отримав кредитні картки «Універсальна» та «Універсальна GOLD» у кількості 13 штук.

У довідці про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 міститься інформація про зміну кредитного ліміту, як в сторону зменшення так і в сторону збільшення, зокрема, 28 лютого 2014 року відбувся старт карткового рахунку, також цього дня було встановлено кредитний ліміт в розмірі 300,00 грн, та цього ж дня кредитний ліміт було зменшено і збільшено до 4500,00 грн. Після цього кредитний ліміт неодноразово збільшувався до суми 28000,00 грн, а 31 січня 2023 року кредитний ліміт було зменшено до 0,00 грн.

На підтвердження того, що відповідач отримував та користувався кредитними коштами позивачем було надано виписку про рух коштів відповідача ОСОБА_1 за договором № б/н, з якої вбачається, що відповідач користувався коштами наданими позивачем.

З матеріалів справи також вбачається, що заборгованість за кредитним договором від 28 лютого 2014 року за тілом кредиту складає 25805,46 грн, що підтверджується наданим позивачем розрахунком заборгованості та випискою про рух коштів на рахунках відповідача. Доказів щодо відсутності заборгованості чи її наявність у іншому розмірів відповідач суду не надав. За таких обставин, вимога позивача щодо стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту підлягає задоволенню.

Суд першої інстанції вказаного не врахував, тому дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту.

Доводи позивача щодо належності анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, як доказу у даній справі, апеляційний суд оцінює критично, виходячи з такого.

Згідно зі ст. 10 Конституції України державною мовою в Україні є українська мова. Держава забезпечує всебічний розвиток і функціонування української мови в усіх сферах суспільного життя на всій території України. Застосування мов в Україні гарантується Конституцією України та визначається законом.

Крім того, як зазначив Конституційний Суд України у рішенні від 14.12.1999 року у справі №10-рп/99, українська мова як державна є обов`язковим засобом спілкування на всій території України при здійсненні повноважень органами державної влади та органами місцевого самоврядування (мова актів, роботи, діловодства, документації того), а також в інших публічних сферах суспільного життя, які визначаються законом (частина п'ята ст. 10 Конституції України)

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної» у судах України судочинство провадиться, а діловодство здійснюється державною мовою. У судовому процесі може застосовуватися інша мова, ніж державна, у порядку, визначеному процесуальними кодексами України та Законом України «Про судоустрій і статус суддів». Суди ухвалюють рішення та оприлюднюють їх державною мовою у порядку, встановленому законом. Текст судового рішення складається з урахуванням стандартів державної мови.

Відповідно до ч.6 ст. 13 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної» органи державної влади, органи влади Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації державної і комунальної форм власності беруть до розгляду документи, складені державною мовою, крім випадків, визначених законом.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судочинство і діловодство в судах України проводяться державною мовою. Суди забезпечують рівність прав громадян у судовому процесі за мовною ознакою. Суди використовують державну мову в процесі судочинства та гарантують право громадян на використання ними в судовому процесі рідної мови або мови, якою вони володіють.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19; Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2021 у справі № 904/2104/19, провадження № 12-57гс21).

Апеляційний суд звертає увагу, що позивачем дійсно подані деякі докази, зокрема, анкета-заява від 28 лютого 2014 року, в підтвердження укладання договору та його умов, що викладена іноземною мовою, що позбавляє суд належним чином дослідити їх та надати таким доказам оцінку. При цьому суд не наділений повноваженнями щодо перекладу на державну мову - мову якою здійснюється судочинство, документів, що складені іноземною мовою та подані до суду учасниками справи.

До письмових доказів, викладених іноземною мовою, повинні додаватися переклади українською мовою, засвідчені належним чином. Вірність перекладу документів юридичного характеру повинна бути нотаріально засвідченою в порядку статті 79 Закону України «Про нотаріат». Така правова позиція неодноразово викладена у постановах Верховного Суду, в тому числі і вищевикладених.

Однак незважаючи на викладене, даючи оцінку встановленим обставинам, дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилався позивач, як на підставу вимог, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, з врахуванням засад розумності і справедливості, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про недоведеність вимог позивача, оскільки матеріали справи містять достатньо належних доказів існування між сторонами кредитних правовідносин та наявності у відповідача заборгованості по тілу кредиту у вказаному позивачем розмірі.

Окрім того, як вбачається з матеріалів справи, позовна заява АТ КБ «ПриватБанк» викладена українською мовою, тобто, відповідає вимогам ЦПК України та Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної» від 25 квітня 2019 року.

При цьому, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що на момент підписання анкети-заяви (28 лютого 2014 року) позивач АТ КБ «ПриватБанк» не відносився до державних органів та не мав заборони на укладення договору російською мовою.

За таких обставин колегія судів доходить висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по тілу кредиту в розмірі 25805,46 грн.

Щодо стягнення заборгованості за простроченими відсотками колегія суддів виходить з такого.

Звертаючись до суду з позовом, АТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за нарахованими та простроченими відсотками.

На підтвердження укладення між сторонами кредитного договору, крім підписаної відповідачем анкети-заяви, позивач також надав: підписані 14 липня 2021 року відповідачем анкети-заяви клієнта-фізичної особи при приєднання до Умов та правил надання банківських послуг з метою ідентифікації та верифікації та вивчення клієнта Банку, в яких міститься загальна інформація про позичальника ОСОБА_1 , його відповіді на поставлені Банком запитання, а також угода про використання простого електронного підпису; Витяг з Умов та правил у ПриватБанку; паспорт споживчого кредиту від від 14 липня 2021 року підписаний відповідачем із застереженням про чинність та актуальність інформації до 29 липня 2021 року; Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна»: «Універсальна», 30 днів пільгового періоду; «Універсальна», 55 днів пільгового періоду; «Універсальна CONTRACT»; «Універсальна GOLD»; розрахунок заборгованості та виписку по рахунках відповідача.

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість за простроченими відсотками ОСОБА_1 станом на 24 липня 2023 року становить 4434,89 грн.

Банк, обґрунтовуючи свої вимоги про стягнення заборгованості, у тому числі її розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на витяг з Тарифів банку та витяг з Умов та Правил, які розміщені на сайті (https://privatbank.com.ua), як невід'ємні частини спірного договору.

Витягом з Умов та Правил, які розміщені на сайті: https:// www.privatbank.ua, що надані банком на підтвердження позовних вимог, визначено, зокрема: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов'язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування.

При цьому матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Умов та Правил розумів відповідач та ознайомився і погодився з ним, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15), постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

У зв`язку з неодноразовою зміною Умов та Правил, що розміщені на офіційному сайті АТ КБ «ПриватБанк» (www.privatbank.ua), кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов та Правил у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Колегія суддів вважає, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карток «Універсальна» та Витяг з Умов та Правил, які містяться у матеріалах цієї справи, не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 28 лютого 2014 року, шляхом підписання анкети-заяви. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, у постанові Верховного Суду від 16 липня 2024 року в справі № 686/9664/21.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2022 року у справі № 393/126/20 вказано, що потрібно розмежовувати форму правочину та спосіб підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавцем по наданню споживачу інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця. Способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця є паспорт споживчого кредиту. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту.

Отже, не заслуговують на увагу доводи банку про те, що паспорт споживчого кредиту є невід'ємною складовою частиною спірного кредитного договору з огляду на згоду позичальника з умовами кредитування, яка підтверджена його підписом.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Таким чином, колегія суддів вважає, що відсутні підстави вважати, що сторони погодили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а тому відсутні правові підстави для стягнення з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за нарахованими та простроченими процентами за користування кредитом у сумі 4434,89 грн.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (ч.ч. 1, 2 ст. 376 ЦПК України).

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за тілом кредиту в розмірі 25805,46 грн та про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків за користування кредитом у сумі 4434,89 грн.

В порядку визначеному ч. 1 ст. 382, ч.13 ст. 141 ЦПК України, у випадку скасування або зміни судового рішення суд апеляційної інстанції здійснюється розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За результатами перегляду справи апеляційний суд прийшов до висновку про часткове задоволення вимог апеляційної скарги та позовних вимог, розмір яких становить 85 % від заявлених.

При зверненні до суду з позовом позивачем була сплачена сума судового збору в розмірі 2684,00 грн, тобто виходячи з принципу пропорційності компенсації позивачеві підлягає сума 2281,40 грн.

При зверненні з апеляційною скаргою позивачем була сплачена сума судового збору в розмірі 4026,00 грн, тобто виходячи з принципу пропорційності компенсації позивачеві підлягає сума 3422,10 грн.

Таким чином з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору за подачу позову та апеляційної скарги в розмірі 5703,50 грн.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 20 лютого 2024 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за тілом кредиту у розмірі 25805,46 грн та судові витрати в розмірі 5703,50 грн.

Інші позовні вимоги - залишити без задоволення.

Позивач: Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк», , місцезнаходження: м. Київ, вул. Грушевського, 1Д.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач В.В. Соколова

Судді С.М. Верланов

Н.В. Поліщук