Справа № 740/5231/24
Провадження № 2/740/138/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2025 року м. Ніжин

Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області в складі

головуючого судді Шевченко І. М.,

за участі секретаря судового засідання Ісаєнко А. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , поданим представником адвокатом Тригуб Оленою Олексіївною, до Лосинівської селищної ради Ніжинського району Чернігівської області про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини,

установив:

У серпні 2024 року позивачка звернулася до суду з указаною позовною заявою, в якій просила визначити їй додатковий строк для прийняття спадщини після ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що батько позивачки ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , а баба ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , а тому в силу вимог ч. 1 ст. 1266 ЦК України позивачка є спадкоємицею після смерті баби за правом представлення. За свого життя баба позивачки склала заповіт, згідно з яким все своє майно, яке буде належати їй на день смерті, вона заповіла батьку позивачки. Однак після смерті сина ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 склала новий заповіт на користь матері позивачки ОСОБА_4 , оскільки остання після смерті чоловіка продовжувала допомагати його матері та здійснювати за нею догляд. Крім батька позивачки в ОСОБА_2 було двоє синів (нині покійні), які через декілька років після смерті ОСОБА_3 почали звинувачувати ОСОБА_4 в намаганні заволодіти спадковим майном, а тому забрали ОСОБА_2 та помістили її в Козелецький геріатричний пансіонат, де вона ІНФОРМАЦІЯ_1 померла. Усі ці роки брати батька позивачки стверджували, що ОСОБА_2 змінила заповіт, і все її майно відійшло їм, у зв`язку з чим мати позивачки ОСОБА_4 не зверталася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_2 , оскільки була впевнена, що інформація родичів про наявність іншого заповіту є достовірною. Позивачка також цю інформацію сприйняла як достовірну та не зверталася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті баби.

Працюючи в Терешківській сільській раді, позивачка знайшла інформацію про те, що її баба ОСОБА_2 мала сертифікат на право на земельну частку (пай), а саме в 2004 році їй було виділено в натурі земельну частку (пай) та 16 вересня 2004 року видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЧН № 160700, однак місцезнаходження оригіналу вказаного акта станом на цей час встановити неможливо.

Спадкова справа до майна ОСОБА_2 не заводилась, ніхто із спадкоємців не звертався із заявами до нотаріуса про прийняття спадщини. Таким чином, рідні брати батька позивачки обманули її та її матір про існування заповіту баби на їх користь. Указана обставина призвела до того, що позивачкою, як спадкоємицею за правом представлення, пропущено встановлений ст. 1269 ЦК України строк для звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. ОСОБА_1 звернулася до нотаріусів з намірами подати заяву про прийняття спадщини після смерті баби, але жоден з нотаріусів такої заяви не прийняв, у зв`язку з чим позивачка вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав. За твердженням позивачки, зазначені в позовній заяві причини пропуску нею строку для подання заяви про прийняття спадщини є об`єктивними та поважними.

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 09 вересня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначено на 11 жовтня 2024 року 12-00 год., яке в подальшому відкладено на 14 листопада 2024 року 08-30 год.

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 14 листопада 2024 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду на 20 січня 2025 року 14-00 год.

У судове засідання учасники справи не з`явилися.

Представник позивачки адвокат Тригуб О. О. подала до суду заяву про розгляд справи в її та позивачки відсутність за наявними у справі матеріалами, позов підтримала в повному обсязі, просила судові витрати не стягувати з відповідача.

У матеріалах справи міститься заява представника відповідача Стрільця А. О., в якій він просив розглянути справу без його участі та задовольнити позов.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, кожного окремо та в сукупності, керуючись законом і своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов таких висновків.

Судом установлено, що батьками позивачки є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а. с. 11).

Згідно з відомостями з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження батьками ОСОБА_3 є ОСОБА_5 та ОСОБА_2 (а. с. 13).

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 батько позивачки ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 (а. с. 12).

Згідно з копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 8).

З 17.12.2004 по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_2 знаходилася на повному державному утриманні в Козелецькому геріатричному пансіонаті, що підтверджується довідкою Козелецького геріатричного пансіонату від 19.06.2024 № 589 (а. с. 9).

Відповідно до копії заповіту від 28.01.1989, наданого позивачкою, ОСОБА_2 все своє майно, де б воно не знаходилося, і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що їй належатиме на день смерті, і на що вона за законом матиме право, заповіла ОСОБА_3 (а. с. 15).

Однак 06.06.2001 ОСОБА_2 склала інший заповіт, який посвідчено секретарем Терешківської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області Клименко С. Г., згідно з яким усе своє майно, де б воно не знаходилося, і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що належатиме їй на день смерті, і на що за законом вона матиме право, заповіла ОСОБА_4 (а. с. 16).

Відповідно до копії державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЧН № 160700 ОСОБА_2 є власником земельної ділянки з кадастровим номером № :03:001:0279 площею 3,11 га у межах згідно з планом; акт зареєстровано у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 307 (а. с. 19, 20).

Мати позивачки ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_6 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 (а. с. 14).

З копії спадкової справи, заведеної до майна ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , убачається, що спадщину після його смерті прийняла дружина ОСОБА_4 .

За повідомленням в. о. завідувача Другої ніжинської державної нотаріальної контори Алли Кравченко від 29.10.2024 № 906/01-16 спадкова справа до майна ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , не заводилась (а. с. 31).

Спадщину після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_7 , прийняла її дочка ОСОБА_1 . На її користь видано свідоцтва про право на спадщину за заповітом, зокрема, на житловий будинок та земельні ділянки (зворот а. с. 53, 55, зворот а. с. 56).

Відповідно до ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За змістом статті 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

За правилами ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Подання заяви про прийняття спадщини є дією, яку має вчинити спадкоємець, який бажає прийняти спадщину у разі, коли він не проживав на час відкриття спадщини постійно зі спадкодавцем.

Для прийняття спадщини встановлено строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини (ч. 3 ст. 1272 ЦК України).

Поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є такі, що пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: тривала хвороба спадкоємців; велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо.

04 березня 2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в межах справи № 133/1880/18, провадження № 61-12000св19 указав, що у вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права.

Отже, позов про визначення додаткового строку на прийняття спадщини підлягає задоволенню у разі пропуску такого строку та доведення поважності причин пропуску строку.

Правила ч. 3 ст. 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть застосовуватися, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.

Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не використав право на прийняття спадщини через брак інформації про смерть спадкодавця, незнання приписів закону тощо, тоді немає правових підстав для визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Такі правові висновки викладено у постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1486цс15, а також у постановах Верховного Суду від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16, від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18 (провадження № 61-10136св19), від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18 (провадження № 61-21447св19) та інших.

З урахуванням фактичних обставин конкретної справи поважними причинами пропуску строку суд може визнати, зокрема: 1) тривалу хворобу спадкоємців; 2) велику відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем розташування спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України тощо.

Суд не може визнати поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна та відкриття спадщини, похилий вік, непрацездатність, невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину, брак коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови тощо.

Подібні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 17 березня 2021 року у справі № 638/17145/17, від 22 березня 2023 року у справі № 361/8259/18 та багатьох інших.

Якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду із позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.

За конкретних фактичних обставин кожної справи пропуск строку для прийняття спадщини суд має оцінювати з урахуванням тривалості такого пропуску та загальних засад цивільного законодавства, як-от розумність, добросовісність та справедливість.

Головною ознакою поважних причин такого пропуску є те, що вони унеможливлюють своєчасне звернення із заявою про прийняття спадщини.

Неподання заяви умисно чи з необережності (недбалості) не може бути підставою для визначення спадкоємцю додаткового строку для прийняття спадщини.

Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. Оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини повинна, першорядно, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду.

Згідно зі ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Особи, що входять до складу спадкоємців відповідних черг, зазначені у статтях 1261-1265 ЦК України.

Внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини (ст. 1266 ЦК України).

У постанові від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23 (провадження № 14-50цс24) Велика Палата Верховного Суду відступила від правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-496цс17, про те, що «необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини», шляхом конкретизації, зазначивши таке:

- необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини, а у вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права;

- втім це стосується обставин, за яких заповіт є єдиною підставою спадкування і незнання про його існування не вимагає від спадкоємця вчинення дій щодо прийняття спадщини;

- спадкоємець за законом, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати до нотаріуса заяву про прийняття спадщини у встановлений строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини;

- тож необізнаність про наявність заповіту може вважатися поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини винятково для осіб, які не є спадкоємцями за законом першої черги або кожної наступної черги спадкоємців за законом, у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, які набували право на спадкування за законом (закликані до спадкування).

Суди мають враховувати, що безпідставне надання додаткового строку для прийняття спадщини є порушенням правової визначеності як елемента правовладдя (верховенства права) та є незаконним втручанням у права спадкоємців, які прийняли спадщину, а у разі відсутності таких спадкоємців - в інтереси територіальної громади, яка має право на визнання спадщини відумерлою.

Необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, що випливає з принципу свободи заповіту, проте таку необізнаність суд не повинен ототожнювати з його (спадкоємця) незнанням про його право на спадкування загалом, оскільки в такому випадку особа з незалежних від неї причин не вчиняє юридично значущих дій, які пов`язані з набуттям нею певних прав, що випливають із спадкування.

Коли ж особа усвідомлює чи повинна усвідомлювати, що вона є учасником процесу спадкування, зокрема на підставі своєї спорідненості зі спадкодавцем як спадкоємець першої черги спадкування або кожної наступної черги спадкоємців за законом, у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, закликаних до спадкування, і не вчиняє активних дій, спрямованих на прийняття спадщини (засвідчення своєї згоди на вступ у всі правовідносини спадкодавця) виходячи з обставин, які не пов`язані з об`єктивними, непереборними та істотними труднощами для своєчасного прийняття спадщини, то її необізнаність про наявність заповіту не може розглядатися як підстава для визначення їй додаткового строку на подання заяви про прийняття спадщини.

Відмова нотаріуса, за наведених обставин, у видачі свідоцтва про право на спадщину спадкоємцю першої черги або кожної наступної черги спадкоємців за законом, у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, закликаних до спадкування, на користь якого було складено заповіт, не порушує принципу свободи заповіту, оскільки усвідомленим невчиненням дій для прийняття спадщини спадкоємець на власний розсуд реалізовує своє право на відмову від прийняття спадщини.

Після закінчення строку, передбаченого ЦК України для подання заяви про прийняття спадщини, право спадкоємця на прийняття/відмову від прийняття спадщини є реалізованим, а його результат не підлягає зміні у зв`язку з обставинами, які залежали від самого спадкоємця, до яких, зокрема, входить пасивна поведінка спадкоємця, який усвідомлює чи повинен усвідомлювати (у зв`язку зі своєю спорідненістю зі спадкодавцем та відсутністю спадкоємців попередньої черги, закликаних до спадкування) наявність в нього права на спадкування.

У цьому аспекті потрібно також враховувати, що право на прийняття спадщини є суб`єктивним цивільним правом, зміст якого полягає в тому, що спадкоємцю надано альтернативу: прийняти спадщину або відмовитися від неї.

Право особи на відмову від прийняття спадщини може бути реалізоване, зокрема, й шляхом неподання спадкоємцем протягом встановленого ЦК України строку заяви про прийняття спадщини, а реалізація цього права передбачає виникнення чи можливість виникнення в інших осіб права на спадкування та, як наслідок, набуття ними матеріального права, втручаючись у яке, потрібно дотримуватися, зокрема, й принципу «пропорційності».

Статтею 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За положеннями ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України).

За приписами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності, суд вважає позов недоведеним, необґрунтованим і відсутніми підстави для його задоволення.

Установлено, що баба позивачки ОСОБА_2 за життя склала заповіт від 28.01.1989 на користь свого сина, який помер раніше за неї, а потім 06.06.2021 склала інший заповіт на користь своєї невістки ОСОБА_4 матері позивачки.

Баба позивачки ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Однак після її смерті спадкова справа не заводилася, тобто ніхто зі спадкоємців ОСОБА_2 не звертався до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.

Звертаючись до суду із позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, позивачка як на підставу поважності причин пропуску строку для подання до нотаріуса заяви про прийняття спадщини після смерті баби ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , послалася на те, що ні вона, ні її мати, на користь якої баба склала заповіт, не були обізнані про його існування, оскільки сини спадкодавця приховали цей факт та ввели їх в оману, сказавши, що ОСОБА_2 змінила свій заповіт і все її майно відійшло їм. Однак ці обставини не підтверджені жодними доказами, а доказування не може грунтуватися на припущеннях. При цьому суд ураховує, що інтереси позивачки в суді представляє представник адвокат Тригуб О. О., яка жодних заяв/клопотань, зокрема, про виклик свідків для підтвердження вказаних у позовній заяві обставин - не заявляла.

П озивачка та її представник не довели поважності причини пропуску строку для подання нотаріусу заяви про прийняття спадщини після смерті баби ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , і яка за свого життя склала два заповіти, а саме на користь сина ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , та пізніше на користь невістки ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_8 . При цьому жоден із заповітів не складений на ім`я позивачки, а тому її доводи про необізнаність про наявність заповіту не є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини в контексті висновків Великої Палати Верховного Суду в постанові від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23 (провадження № 14-50цс24).

Разом з цим суд ураховує, що до суду з цим позовом позивачка звернулася лише в серпні 2024 року, тобто майже через 19 років після смерті баби, і не навела причин, пов`язаних з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для неї як спадкоємця, на подання до нотаріуса заяви про прийняття спадщини у передбачений законом строк, а зазначені позивачкою причини пропуску цього строку є неповажними.

Вирішуючи позов у межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку з недоведеністю та необґрунтованістю позовних вимог.

Понесені позивачкою судові витрати зі сплати судового збору слід залишити за позивачкою відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. 2, 12, 13, 76 81, 89, 263 265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд

ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 , поданого представником адвокатом Тригуб Оленою Олексіївною, до Лосинівської селищної ради Ніжинського району Чернігівської області про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційн ої скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І. М. Шевченко