Провадження №4-с/369/29/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.01.2025 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді Пінкевич Н.С.,

секретаря Липченко О.С.

за участі:

представника скаржника ОСОБА_1

заінтересована особа ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за скаргою ОСОБА_3 , заінтересовані особи: Дніпровський відділ Державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), державний виконавець Білокопитов Роман Володимирович, ОСОБА_4 (стягувач), про визнання незаконною та скасування постанови -

в с т а н о в и в :

У липні 2024 року до суду надійшла скарга ОСОБА_3 на постанову про відкриття виконавчого провадження. Свої вимоги мотивував тим, що за рішенням районного суду з нього на користь ОСОБА_4 стягнено заборгованість в розмірі 530 000 грн. та судові витрати. Додатковим рішенням з нього стягнено витрати на правову допомогу в розмірі 23 000 грн. Але рішення районного суду скасоване та постаново апеляційної інстанції з нього вже стягнено заборгованість в розмірі 362 800 грн. та відповідно пропорційно й судові витрати. Таким чином, після скасування судового рішення додаткове рішення суду втратило свою силу.

Натомість, представник позивача 25 січня 2024 року отримав виконавчий лист по виконанню додаткового рішення суду. У подальшому суд неодноразово відкликав цей виконавчий лист, повідомляючи про це представника позивача. Але останній подав його до виконавчої служби щодо примусового виконання та постановою державного виконавця від 25 червня 2024 року відкрито виконавче провадження ВП 75352586. Ним одразу ж направлено листа державному виконавцю щодо відкликання судом даного виконавчого листа, але останній жодних дій не вчинив щодо закриття виконавчого провадження. Крім того, у постанові про відкриття виконавчого провадження вказано не точне формулювання резолютивної частини рішення, неправильно вказаний номер виконавчого листа. Вважає постанову про відкриття виконавчого провадження незаконною та такою, що порушує його права.

Просив суд:

визнати незаконною та скасувати постанову державного виконавця Дніпровського ВДВС у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління МЮ (м.Одеса) Білокопитова Р.В. від 25 червня 2024 року у виконавчому провадженні ВП7535286;

судові витрати покласти Дніпровський відділ Державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса).

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 липня 2024 року скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

На виконання ухвали представник ОСОБА_3 24 липня 2024 року подав відповідну заяву.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 липня 2024 року відкрито провадження у справі за скаргою ОСОБА_3 та витребувано у приватного виконавця копію матеріалів виконавчого провадження ВП75352586.

10 вересня 2024 року до суду надійшла заява Дніпровського відділу Державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса). Державним виконавцем по поданій скарзі вказано, що на виконанні у відділі перебуває зведене виконавче провадження ВП75391907, до якого входить також ВП75352586. Так, виконавче провадження було відкрито відповідно до вимог ст.26 Закону України «Про виконавче провадження». 27 червня 2024 року ним виявлено, що у постанові про відкриття виконавчого провадження невірно вказаний номер виконавчого листа, тому прийнята відповідна постанова. Від представника боржника надходила заява з копією листа, адресованої представнику стягувача щодо відкликання виконавчого листа судом. Але ним не було отримано від суду заяви про повернення виконавчого листа без виконання, тому виконавче провадження не могло бути закінчене. Натомість ним направлено на адресу суду запит щодо підтвердження відкликання виконавчого листа. Станом на 22 липня відповіді ним було отримано. Просив відмовити у задоволення скарги.

У судовому засіданні представник скаржника адвокат Ковальов Віктор Михайлович підтримав подану скаргу та просив задоволити вимоги у повному обсязі.

У судовому засіданні державний виконавець Білокопитов Р.В. проти доводів скарги заперечував, просив відмовити в її задоволенні.

У судове засідання представник стягувача не з`явивсь. Про час та місце розгляду справи повідомлявся. Ухвала про відкриття провадження у справі, копія скарги з додатками повернулась до суду, відмітка на конверті «Адресат відсутній за вказаною адресою». Клопотань про відкладення розгляду скарги до суду не надходило.

У відповідності до ч. 5 ст.268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

За змістом частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Виконання судового рішення відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013 у справі № 1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

За ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

При розгляді скарги встановлено, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 березня 2023 року з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 стягнено заборгованість в розмірі 530 000 грн., судовий збір в розмірі 5300 грн. (справа 369/16432/21).

Додатковим рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 березня 2023 року з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 стягнено витрати на правову допомогу в розмірі 23 000 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 01 листопада 2023 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 березня 2023 року скасувано та ухвалено нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнено з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 аванс в сумі 362800 грн, що еквівалентно 10000 доларів США за офіційним курсом НБУ на час ухвалення рішення; судовий збір в сумі 3628 грн. за подання позову. Стягнено з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі 2508,23 грн. за подання апеляційної скарги.

25 січня 2024 року Києво-Святошинським районним судом Київської області було видано виконавчий лист №369/16432/21 на виконання рішення, в тому числі й додаткового про стягнення витрат на правову допомогу.

19 червня 2024 року до Дніпровського відділ Державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) надійшла ОСОБА_4 щодо примусового виконання виконавчого листа №369/16432/21. №369/16432/21.

Постановою державного виконавця Дніпровського відділу Державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) від 25 червня 2024 року відкрито виконавче провадження щодо примусового виконання виконавчого листа №369/16432/21 (ВП 75352586).

Постановою державного виконавця Дніпровського відділу Державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) від 27 червня 2024 року внесено зміни (доповнення) в Автоматизованій системі виконавчих проваджень, а саме правильно вказано номер виконавчого листа та резолютивна частина судового рішення.

27 червня 2024 року до Дніпровського відділу Державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) на електронну пошту надійшов копія листа від 04 червня 2024 року, адресованого адвокату Єгору Ліпінському, щодо повернення виконавчого листа у справі 369/9248/20.

18 липня 2024 року до Дніпровського відділу Державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) надійшов лист з Києво-Святошинського районного суду Київської області, яким повідомлено виконавця про відізвання судом виконавчого листа №369/16432/21 від 25 січня 2024 року.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 липня 2024 року визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист по справі №369/16432/21, виданий Києво-Святошинським районним судом Київської області 25.01.2024 року на підставі додаткового рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30.03.2023 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 23 000 грн.Постановою державного виконавця Дніпровського відділу Державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) від 30 липня 2024 року виконавче провадження закінчено (ВП 75352586).

Статтею 129-1 Конституції України встановлено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Так, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У рішенні "Горнсбі проти Греції" Європейський суд з прав людини наголосив, що відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду (див. рішення у справі "Філіс проти Греції" (Philis v. Greece) (№ 1) від 27 серпня 1991 року, серія А, № 209, с. 20, п. 59). Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію (995_690) (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року (980_086), серія А, № 18, с. 16 - 18, п. 34 - 36). Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду". До того ж ЄСПЛ уже прийняв цей принцип у справах щодо тривалості судового провадження (див. останні рішення у справах "Ді Педе проти Італії" (Di Pede v. Italy) та "Заппія проти Італії" (Zappia v. Italy) від 26 вересня 1996 року, Reports of Judgments and Decisions 1996-IV, c. 1383 - 1384, п. 20 - 24 та с. 1410 - 1411, п. 16 - 20 відповідно).

У рішенні ЄСПЛ у справі "Войтенко проти України" від 29.06.2004 (заява № 18966/02) ЄСПЛ нагадує свою практику, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого статті 1 Протоколу N 1 (994_535) (див. серед інших джерел, "Бурдов проти Росії" (980_045), заява № 59498/00, параграф 40, ЄСПЛ 2002-III; "Ясіуньєне проти Латвії", заява № 41510/98, параграф 45, 6 березня 2003 року).

У справі "Глоба проти України" Суд зазначає, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції. Насамкінець, Суд повторює, що сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності (див. рішення у справі "Comingersoll S.A." проти Португалії" (Comingersoll S.A. v. Portugal) [ВП], заява № 35382/97, п. 23, ECHR 2000-IV). Суд повторює, що пункт 1 статті 6 Конвенції, inter alia, захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати (див., наприклад, рішення від 19 березня 1997 року у справі "Горнсбі проти Греції" (Hornsby v. Greece), Reports 1997-II, п. 40; рішення у справі «Бурдов проти Росії» (Burdov v. Russia), заява № 59498/00, п. 34, ECHR 2002-III, та рішення від 6 березня 2003 року у справі «Ясюнієне проти Литви» ("…"), заява № 41510/98, п. 27). Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці (див. рішення від 7 червня 2005 року у справі "Фуклев проти України" (Fuklev v. Ukraine), заява № 71186/01, п. 84).

Таким чином встановлена обов`язковість судового рішення, яке набрало законної сили, не дає підстав для висновку про можливість ставити його виконання в залежність від волевиявлення боржника або будь-яких інших осіб на вчинення чи не вчинення дій щодо його виконання, оскільки це б нівелювало значення самого права звернення до суду як засобу захисту та забезпечення реального відновлення порушених прав та інтересів.

За ст.26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону: 1) за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

Таким чином, після отримання належно оформленого виконавчого листа, заяви стягувача у виконавця виникає обов`язок відкрити виконавче провадження. Іншого альтернативного обов`язку закон не містить. На стадії відкриття виконавчого провадження виконавець не може перевіряти чи відкликаний виконавчий лист, чи помилково він виданий.

Посилання скаржника, що ним було повідомлено про відкликання виконавчого листа судом листом від 25 червня 2024 року, суд до уваги не приймає. Так, даний лист отримано виконавчою службою лише 27 червня2024 року, тобто вже після відкриття виконавчого провадження. Доказів того, що виконавець знав про ці обставини, скаржник суду не надав, не заявив клопотань про їх витребування у разі складнощів в їх отриманні.

Відповідно до частини першої, другої статті 18 Закону виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що виконавець дотримувався чинного законодавства при відкритті виконавчого провадження. І після отримання від скаржника листа, виконавцем вжито заходи щодо з`ясування дійсних обставин. Натомість, боржник лише на наприкінці червня 2024 року направив суду заяву про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Статтею 451 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

При розгляді скарги судом у цій справі не встановлено обставин та матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що державним виконавцем не вжито усіх передбачених Законом заходів щодо ефективного та своєчасного виконання рішення суду та встановлення інших обставин. Тому у задоволенні скарги слід відмовити.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

На підставі зазначеного та керуючись Законом України «Про виконавче провадження», ст.ст.12,81,141,200,206,263-265,447-453ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

У задоволенні скарги ОСОБА_3 , заінтересовані особи: Дніпровський відділ Державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), державний виконавець Білокопитов Роман Володимирович, ОСОБА_4 (стягувач), про визнання незаконною та скасування постанови відмовити.

Ухвала суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи(вирішення питання) без повідомлення(виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст ухвали виготовлений 21 січня 2025 року.

Суддя Наталія ПІНКЕВИЧ