ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2024 року

м. Київ

справа № 546/775/17

провадження № 61-3753св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Сердюка В. В. (суддя-доповідач),

Ситнік О. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Агрооб`єднання фермерських господарств «Еліта»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 04 серпня 2022 року у складі судді Зіненка Ю. В., додаткове рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 23 серпня 2022 року у складі судді Зіненка Ю. В., постанову Полтавського апеляційного суду від 01 лютого 2023 року у складі колегії суддів Обідіної О. І., Бутенко С. Б., Дряниці Ю. В. та додаткову постанову Полтавського апеляційного суду від 01 березня 2023 року у складі колегії суддів Обідіної О. І., Бутенко С. Б., Дряниці Ю. В., та касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрооб`єднання фермерських господарств «Еліта» на додаткову постанову Полтавського апеляційного суду від 01 березня 2023 року у складі колегії суддів Обідіної О. І., Бутенко С. Б., Дряниці Ю. В.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства

з обмеженою відповідальністю «Агрооб`єднання фермерських господарств «Еліта» (далі - ТОВ «АФГ «Еліта», товариство) про розірвання договорів оренди земельної ділянки, стягнення заборгованості зі сплати орендної плати.

Позов мотивовано тим, що вона є власницею земельних ділянок площею 2,3282 га, кадастровий номер :00:006:0007, та площею 4,6566 га, кадастровий номер :00:001:0611, які розташовані на території Малобакайської сільської ради Решетилівського району Полтавської області.

02 січня 2008 року між нею та ТОВ «АФГ «Еліта» укладений договір оренди земельної ділянки, кадастровий номер :00:001:0611.

20 листопада 2009 року між нею та ТОВ «АФГ «Еліта» укладено додаткову угоду до договору оренди вказаної земельної ділянки, відповідно до умов якої орендна плата за землю визначена у розмір 5 % від вартості земельної ділянки та строк дії договору визначено до 19 листопада 2019 року.

26 квітня 2014 року між нею та ТОВ «АФГ «Еліта» укладений договір оренди земельної ділянки, кадастровий номер :00:006:0007.

Зазначений договір укладений строком на 49 років з орендною платою 3 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки у грошовій формі, що на момент укладення договору становила 1 619,85 грн, враховуючи нормативну грошову оцінку земельної ділянки у сумі 53 994,89 грн.

Відповідно до відомостей із центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб ДПА України про суми нарахованого та виплаченого їй доходу від ТОВ «АФГ «Еліта» у товариства за 2014-2021 роки виникла заборгованість з орендної плати за користування земельними ділянками площею 2,3282 га (кадастровий номер :00:006:0007) та площею 4,6566 га (кадастровий номер :00:001:0611), яка становить: за 2014 рік - 42 437,34 грн; за 2015 рік - 14 460,51 грн; за 2016 рік - 9 464,29 грн; за 2017 рік - 9 464,29 грн; за 2018 рік -

9 464,29 грн; за 2019 рік - 9 464,29 грн; за 2020 рік - 7 036,46 грн, всього заборгованість складає 101 791,47 грн.

Позивачка, уточнивши позовні вимоги, остаточно просила стягнути з ТОВ «АФГ «Еліта» орендну плату за користування земельними ділянками за 2014-2020 роки у сумі 101 791,47 грн; у порядку статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) стягнути 3 % річних, індекс інфляції, пеню у розмірі 0,2 % від суми заборгованості; визнати розірваним договір оренди землі від 26 квітня 2014 року щодо земельної ділянки, площею 2,3282 га, кадастровий номер :00:006:0007, та скасувати державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Решетилівського районного суду Полтавської області від 04 серпня

2022 року позов задоволено частково.

Стягнено з ТОВ «АФГ «Еліта» на користь ОСОБА_1 орендну плату за 2019 рік

за договором оренди земельної ділянки від 02 січня 2008 року щодо земельної ділянки площею 4,66 га, кадастровий номер :00:001:0611, у сумі

1 442,24 грн, з яких сума основного боргу (невиплачена орендна плата за 2019 рік

з урахуванням інфляції) - 1 136,60 грн, пеня за прострочення сплати орендної плати - 162,48 грн, втрати від інфляції за час прострочення - 105,14 грн,

3 % річних від простроченої суми - 38,02 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнено з ТОВ «АФГ «Еліта» на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 19,55 грн.

Стягнено із ОСОБА_1 на користь ТОВ «АФГ «Еліта» судові витрати на професійну правничу допомогу у сумі 5 323,32 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у відповідача відсутній обов`язок сплати орендної плати за договором оренди землі від 02 січня 2008 року щодо земельної ділянки, площею 4,66 га, кадастровий номер :00:001:0611, оскільки відповідач довів належними доказами її сплату протягом 2014-2018 років.

Однак, зважаючи на несплату орендної плати за 2019 рік, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з товариства на користь позивачки суми основного боргу за 2019 рік з урахуванням інфляції - 1 136,60 грн, пені за прострочення сплати орендної плати - 162,48 грн та 3 % річних - 38,02 грн.

Відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення заборгованості зі сплати орендної плати за договором оренди землі від 26 квітня 2014 року та розірвання зазначеного договору, суд першої інстанції зазначив, що у відповідача перед позивачкою відсутня заборгованість за користування земельною ділянкою, площею 2,3282 га, кадастровий номер :00:006:0007, з огляду на укладений між сторонами договір позики, за яким позивачка отримала від ТОВ «АФГ «Еліта» 28 500,00 грн, які ОСОБА_1 як позичальник зобов`язувалася повертати за рахунок щорічної орендної плати. Встановивши факт відсутності систематичної несплати орендної плати, суд не встановив підстав для задоволення вимоги про розірвання договору оренди землі від 26 квітня 2014 року та вимоги про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно як похідної.

Додатковим рішенням Решетилівського районного суду Полтавської області

від 04 серпня 2022 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Грущанський В. О., про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу відмовлено.

Додаткове рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відсутні підстави для задоволення заяви про стягнення витрат на правничу допомогу, оскільки сторона позивачки не надала суду договір про надання адвокатських послуг, що позбавляє суду можливості пересвідчитися у дійсній домовленості позивачки та її

представника щодо розміру гонорару адвоката.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Не погоджуючись із рішенням Решетилівського районного суду Полтавської області від 01 лютого 2023 року, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному

порядку в частині відмови у задоволенні позову про стягнення орендної плати

та розірвання договору оренди від 26 квітня 2014 року щодо земельної ділянки, площею 2,3282 га, кадастровий номер :00:006:0007. Також

ОСОБА_1 просила скасувати додаткове рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 23 серпня 2022 року.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 01 лютого 2023 року рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 04 серпня 2022 року та додаткове рішення Решетилівського районного суду Полтавської області

від 23 серпня 2022 року залишено без змін.

Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що оскільки між ОСОБА_1 та ТОВ «АФГ «Еліта» укладений письмовий договір щодо зарахування орендної плати за іншими зобов`язаннями (позикою), суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для розірвання договору оренди землі внаслідок відсутності заборгованості за орендною платою, право на одержання якої є заставою виконання позичальником ОСОБА_1 своїх зобов`язань з повернення позики.

Також суд апеляційної інстанції зазначив про відсутність підстав для скасування додаткового рішення суду першої інстанції, оскільки заявниця не довела неправомірність відмови судом у стягненні витрат на правничу допомогу та не спростувала посилання місцевого суду на відсутність укладеного між сторонами договору про надання професійної правничої допомоги.

Додатковою постановою Полтавського апеляційного суду від 01 березня 2023 року стягнено із ОСОБА_1 на користь ТОВ «АФГ «Еліта» 3 000,00 грн на відшкодування витрат на правничу допомогу.

Під час ухвалення додаткового рішення суд апеляційної інстанції врахував складність справи, ціну заявлених позовних вимог, майновий стан позивачки,

яка є людиною похилого віку, та виходячи із загальних принципів справедливості, пропорційності та верховенства права, вважав завищеним розмір гонорару адвоката у 20 000,00 грн.

Оцінивши та проаналізувавши обсяг фактично наданих представником ТОВ «АФГ «Еліта» адвокатом Назаревичем І. Р. послуг і виконаних робіт, кількість реально витраченого часу на підготовку відзиву на апеляційну скаргу, необхідність вивчення законодавства із спірних правовідносин та співмірність таких послуг до складності справи, витраченому адвокатом часу, ціну позову, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про зменшення розміру відшкодування витрат на правничу допомогу до 3 000,00 грн, що, на переконання апеляційного суду, відповідає положенням статті 137 ЦПК України, а також принципам співмірності та пропорційності цивільного судочинства.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

1. У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 04 серпня 2022 року, додаткове рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 23 серпня 2022 року, постанову Полтавського апеляційного суду від 01 лютого 2023 року та додаткову постанову Полтавського апеляційного суду від 01 березня 2023 року, у якій заявниця, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 04 серпня 2022 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 01 лютого 2023 року в частині відмови у задоволенні позову про стягнення орендної плати та розірвання договору від 26 квітня 2014 року, укладеного щодо земельної ділянки, площею 2,3282 га, кадастровий номер :00:006:0007, та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову. Також заявниця просить скасувати додаткове рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 23 серпня 2022 року та додаткову постанову Полтавського апеляційного суду від 01 березня 2023 року та здійснити перерозподіл судових витрат відповідно до задоволених вимог.

У касаційній скарзі заявниця посилається на:

- пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема зазначає про неврахування судами першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних судових рішенняхвисновку щодо застосування статті 1049 ЦК України, викладеного у постанові Верховного Суду від 28 грудня 2020 року у справі № 499/144/17; висновку щодо застосування пункту «д» частини першої статті 141 ЗК України, викладеного у постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 183/262/17;

- пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що відсутній висновок Верховного Суду, що пов`язує договір позики та договір оренди землі, за умов відсутності у договорі позики строку виконання зобов`язання та не направлення позивачем вимоги про повернення коштів, та як наслідок - не настання обов`язку у позивачки щодо сплати коштів.

ОСОБА_1 зазначає, що договір оренди землі від 26квітня 2014 року не містить умов щодо права відповідача не сплачувати орендну плату чи отримувати

її у рахунок виконання зобов`язання за договором позики. Відповідач не надав доказів на підтвердження того, що позивачка не виконала устрок зобов`язання за договором позики, за рахунок чого виникло право на заставу.

Суди дійшли помилкових висновків про те, що настав строк виконання зобов`язань за договором позики від24 грудня 2014 року та про правомірність дій відповідача, який на власний розсуд не сплачував орендну плату за договором оренди від26 квітня 2014 року у рахунок погашення позики.

2. У квітні 2023 року ТОВ «АФГ «Еліта» звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою на додаткову постанову Полтавського апеляційного суду від 01 березня 2023 року, в якій заявник, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати додаткову постанову Полтавського апеляційного суду від 01 березня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким стягнути із ОСОБА_1 на користь ТОВ «АФГ «Еліта» 20 000,00 грн на відшкодування витрат, пов`язаних із наданням професійної правничої допомоги.

У касаційній скарзі ТОВ «АФГ «Еліта» посилається на пункт 1 частини другої

статті 389 ЦПК України, зокрема зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні неправильно застосував статтю 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», не врахував висновків Верховного Суду щодо застосування цієї норми, викладених у постановах

від 07 вересня 2020 року у справі № 910/4201/19, від28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19, від 19 листопада 2021 року у справі №910/4317/17 та від 02 березня 2023 року у справі № 915/606/21, згідно з якими адвокатський гонорар може існувати у двох формах: фіксованого розміру та погодинної оплати, та така форма визначається сторонами у договорі.

Також заявник зазначає про порушення норм процесуального права, зокрема вказує, що суд апеляційної інстанції належним чином не дослідив докази, надані відповідачем на підтвердження понесених ним витрат на правничу допомогу.

Крім того, заявник посилається на те, що ТОВ «АФГ «Еліта» та адвокат

Назаревич І. Р. погодили оплату наданих адвокатом послуг у фіксованому розмірі 20 000,00 грн, а тому суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу

до 3 000,00 грн, які підлягають стягненню на користь відповідача. Заявлений розмір витрат на правничу допомогу у сумі 20 000,00 грн є розумним та співмірним із складністю справи, а також за обсягом наданих адвокатом відповідачу послуг впродовж розгляду справи.

Доводи відзиву на касаційні скарги

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 ТОВ «АФГ «Еліта» вказує на правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій, просить касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 04 серпня 2022 року, додаткове рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 23 серпня 2022 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 01 лютого 2023 року - без змін.

У червні 2023 року ОСОБА_1 надіслала до суду письмові пояснення у справі.

Згідно з частиною першою статті 174 ЦПК України під час розгляду справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом.

Відповідно до статей 392-395 ЦПК України заявами по суті справи в суді касаційної інстанції є саме касаційна скарга та відзив на касаційну скаргу.

Отже, подані ОСОБА_1 до Верховного Суду письмові пояснення підлягають залишенню без розгляду (див. постанови Великої Палати Верховного Суду

від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц, провадження № 14-180цс20; від 14 грудня 2022 року у справі № 477/2330/18, провадження № 14-31цс22).

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 19 квітня 2023 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 04 серпня 2022 року, додаткове рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 23 серпня 2022 року, постанову Полтавського апеляційного суду від 01 лютого 2023 року та додаткову постанову Полтавського апеляційного суду від 01 березня 2023 року, витребувано матеріали справи та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Підставою відкриття касаційного провадження є пункти 1, 3 частини другої

статті 389 ЦПК України.

Ухвалою Верховного Суду від 20 квітня 2023 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ «АФГ «Еліта» на додаткову постанову Полтавського апеляційного суду від 01 лютого 2023 року, надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Підставою відкриття касаційного провадження є пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

У травні 2023 року матеріали цивільної справи надійшли на адресу Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 25 грудня 2024 року справу признчено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ОСОБА_1 на підставі державного акта на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯГ № 670253, виданого 06 серпня 2007 року Решетилівською районною державною адміністрацією Полтавської області, на праві приватної власності належить земельна ділянка, площею 2,33 га, що розташована на території Малобакайської сільської ради Решетилівського району Полтавської області та призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Згідно з державним актом на право приватної власності на земельну ділянку

серії ПЛ № 028540, виданого 06 листопада 2003 року Решетилівською районною державною адміністрацією Полтавської області, ОСОБА_1 належить на праві приватної власності земельна ділянка, площею 4,66 га, що розташована на території Малобакайської сільської ради Решетилівського району Полтавської області та призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

02 січня 2008 року між орендодавцем ОСОБА_1 та орендарем

ТОВ «АФГ «Еліта» укладений договір оренди земельної ділянки, площею 4,66 га, який зареєстрований у Решетилівському районному відділенні Полтавської регіональної філії «Центр Державного земельного кадастру», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 15 грудня 2008 року за № 41.

11 грудня 2009 року між орендодавцем ОСОБА_1 та орендарем

ТОВ «АФГ «Еліта» укладена додаткова угода до договору оренди земельної ділянки від 02 січня 2008 року, відповідно до умов якої підпункт 3.1 пункту 3 викладено

у такій редакції: «п.п. 3.1 п. 3 Договір укладено до 19 листопада 2019 року».

20 листопада 2009 року між сторонами укладена додаткова угода до договору оренди земельної ділянки від 02 січня 2008 року, відповідно умов до якої

підпункт 3.1 пункту 3 викладено у такій редакції: «п.п. 3.1 п.3 Договір укладено до 19 листопада 2019 року. Після закінчення строку договору орендар має переважне право повідомити письмово орендодавця про поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар не пізніше ніж за 90 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію», а підпункт 4.1 пункту 4 викладений у такій редакції: «п.п.4.1 п.4 За користування вказаною земельною ділянкою Орендар сплачує Орендодавцю кожного року орендну плату в розмірі 5% від вартості земельної ділянки».

26 квітня 2014 року між ОСОБА_1 та ТОВ АФГ «Еліта» укладений договір оренди земельної ділянки, площею 2,3282 га, кадастровий номер :00:006:0007, на 49 років.

Суди також встановили, що 24 грудня 2014 року між ТОВ АФГ «Еліта» та

ОСОБА_1 укладений договір позики.

Відповідно до пункту 1.1 договору позики позикодавець зобов`язується надати позичальнику безпроцентну позику, а позичальник зобов`язується повернути позику у визначений цим договором строк.

Сума позики за договором становить 28 500,00 грн (пункт 2.1).

Згідно з пунктом 3.1 позика надається у вигляді готівки під заставу права на одержання орендної плати за використання земельної ділянки, кадастровий номер :00:006:0007, відповідно до договору оренди землі від 26 квітня

2014 року, укладеного між сторонами договору, який зареєстрований за номером 30269561 та після його поновлення.

Строк надання позики становить до повного погашення заборгованості та може бути змінений за згодою сторін (пункти 4.1, 4.2).

Відповідно до пункту 5.1 договору позика повертається за рахунок утримання орендної плати за використання земельної ділянки, кадастровий номер :00:006:0007, згідно з договором оренди землі від 26 квітня 2014 року, укладеного між сторонами договору, та після його поновлення.

Видача ОСОБА_1 позики у сумі 28 500,00 грн підтверджується копією видаткового касового ордеру від 24 грудня 2014 року, на якому міститься підпис ОСОБА_1 , та його оригіналом. Отримання ОСОБА_1 вказаної суми підтверджується копією відомостей з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб ДПА України про суми виплачених доходів у 2014 році, відповідно до яких ОСОБА_1 отримала дохід від надання майна у лізинг, зокрема в сумі 34 337,34 грн, яка за вирахуванням податку становить 28 499,99 грн.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

За положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно із вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції переглядає у касаційному порядку судові рішення лише в межах доводів та вимог касаційної скарги, тому у цій справі підлягають касаційному перегляду рішення судів першої та апеляційної інстанцій за касаційною скаргою ОСОБА_1 лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення орендної плати та розірвання договору оренди землі від 26 квітня 2014 року, укладеного щодо земельної ділянки, площею 2,3282 га, кадастровий номер :00:006:0007.

Відповідно до вимог частин першої, другої статті 400 ЦПК України касаційному перегляду підлягає додаткова постанова Полтавського апеляційного суду

від 01 березня 2023 року за касаційною скаргою ТОВ «АФГ «Еліта» щодо стягнення із ОСОБА_1 на користь ТОВ «АФГ «Еліта» витрат, пов`язаних із наданням професійної правничої допомоги.

В іншій частині судові рішення ОСОБА_1 та ТОВ «Еліта» не оскаржуються, а тому касаційному перегляду не підлягають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Обов`язком суду під час розгляду справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Зазначеним вимогам оскаржувані судові рішення відповідають.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Щодо касаційної скарги ОСОБА_1 .

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (стаття 11 ЦК України).

Згідно із статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Частиною першою статті 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату відноситься до істотних умов договору оренди землі.

Відповідно до статті 21 Закону України «Про орендну землі» орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди. Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.

Отже, згідно зі статтями 13, 15, 21 Закону України «Про оренду землі» основною метою договору оренди земельної ділянки та одним із визначальних прав орендодавця є своєчасне отримання останнім орендної плати у встановленому розмірі.

Пунктом «д» частини першої статті 141 ЗК Українипередбачено, що підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що відповідач порушив зобов`язання щодо своєчасного розрахунку за користування орендованою земельною ділянкою, площею 2,3282 га, кадастровий номер :00:006:0007, а тому просила стягнути заборгованість зі сплати орендної плати та розірвати договір оренди землі від 26 квітня 2014 року.

Суди встановили, що 24 грудня 2014 року між ТОВ «АФГ «Еліта» та ОСОБА_1 укладено договір позики на суму 28 500,00 грн під заставу права на одержання орендної плати за використання земельної ділянки, кадастровий номер :00:006:0007, згідно з договором оренди землі від 26 квітня 2014 року.

Відповідно до видаткового касового ордеру від 24 грудня 2014 року ОСОБА_1 отримала кошти у сумі 28 500,00 грн із зазначеною підставою - позика згідно з договором.

Отримання вказаної суми також підтверджується відомостями з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб ДПА України, де зазначено, що ОСОБА_1 отримала дохід від майна у лізинг у розмірі 34 337,34 грн, що за вирахуванням податку становить 28 500,00 грн.

У судовому засідання позивачка не заперечувала факт укладання такого договору та отримання 28 500,00 грн у позику, яка підлягала поверненню.

Доказів належного виконання умов договору позики позивачка під час розгляду справи не надала.

З урахуванням наведеного суди першої та апеляційної інстанцій, провівши відпоівдні розрахунки, дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивачка не довела наявності у відповідача заборгованості зі сплати орендної плати, зважаючи на укладений між сторонами договір позики, умовами якого сторони визначили повернення позики за рахунок орендної плати.

Не погоджуючись із такими висновками судів, ОСОБА_1 у касаційній скарзі посилається на те, що суди не встановили строк виконання зобов`язання за договором позики та не врахували, що позикодавець не пред`являв їй вимоги про повернення боргу, а тому суди дійшли помилкового висновку про настання у позивачки перед відповідачем обов`язку щодо повернення боргу.

Як на підставу касаційного оскарження заявниця посилається на неврахування судами першої та апеляційної інстанцій висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 28 грудня 2020 року у справі № 499/144/17 (провадження № 61-8096св19), відповідно до якого грошові кошти, що взяті в борг за договором позики без визначеного у розписці строку повернення цих коштів, мають бути повернені у порядку та строки, що встановлені частиною першою статті 1049 ЦК України, тобто протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це.

Зазначені висновки не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки у справі № 499/144/17 суди встановили, що між сторонами укладений договір позики, проте у розписках не зазначено строк повернення коштів, тому суди дійшли висновку, що борг має бути повернутий у порядку та строки, що встановлено частиною першою статті 1049 ЦК України, тобто протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це.

Водночас у справі, що переглядається, сторони договору позики від 24 грудня 2014 року визначили, що строк надання позики встановлюється до повного виконання зобов`язання щодо заборгованості, а позика повертається за рахунок отримання орендної плати за використання земельної ділянки, кадастровий номер :00:006:0007, згідно з договором оренди землі (пункти 4.1, 5.1).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) викладено висновок про те, що у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати.

З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (постанови Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17, провадження № 61-18730св20; від 28 серпня 2024 року у справі № 755/21821/21, провадження № 61-1189св24).

Аналіз змісту договору позики свідчить, що сторони строком виконання зобов`язань за договором позики визначили дату виконання зобов`язань щодо сплати орендної плати за договором оренди від 26 квітня 2014 року. Тому після підписання договору позики у ТОВ «АФГ «Еліта» виникли правові підстави для зарахування орендної плати в рахунок погашення зобов`язань позивачки за договором позики.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, навів детальний розрахунок і надав належну оцінку доводам позивачки ОСОБА_1 щодо стягнення заборгованості зі сплати орендної плати та розірвання договору оренди землі від 26 квітня 2014 року щодо земельної ділянки, площею 2,3282 га, кадастровий номер :00:006:0007, та зазначив, що:

- відповідно до пункту 10 договору оренди земельної ділянки площею 2,3282 га, кадастровий номер :00:006:0007, від 26 квітня 2014 року обчислення розміру орендної плати за оренду земельної ділянки приватної власності здійснюється з урахуванням індексації;

- нормативна грошова оцінка земельної ділянки (паю) для ведення особистого селянського господарства на території Малобакайківської сільської ради Полтавської області, площею 2,33 га становить 80 931,59 га (т. 1, а. с.18, 19);

- умовами укладеного між сторонами договору оренди землі передбачено, що орендна плата сплачується з урахуванням індексів інфляції.

- згідно із пунктом 5 договору оренди земельної ділянки площею 2,3282 га, кадастровий номер :00:006:0007, від 26 квітня 2014 року нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 53 994,89 грн, орендна плата вноситься орендарем у розмірі 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки в грошовій формі, тобто розмір орендної плати визначений умовами договору, які є чинними і не змінювалися у встановленому законом порядку;

- сторони погодили розмір орендної плати на рівні 3 % від вартості земельної ділянки 53 994,89 грн, що становить 1 619,85 грн (53 994,89 х 3%);

- за офіційними даними Державної служби статистики України індекс інфляції за рік становив: у 2015 році - 143,3 %, у 2016 році - 112,4 %, у 2017 році - 113,7 %, у 2018 році - 109,8 %, у 2019 році - 104,1 %, у 2020 році - 105 %;

- орендна плата за кожний поточний рік розраховується як добуток розміру орендної плати за минулий рік та індексу інфляції;

- орендна плата з урахуванням індексу інфляції мала б становити: за 2015 рік не менше 2 321,23 грн (1 619,85 х 143,3 %), за 2016 рік - не менше 1 820,71 грн (1 619,85 х 112,4 %), за 2017 рік - не менше 1 841,77 грн (1 619,85 х 113,7 %), за 2018 рік - не менше 1 778,60 грн (1 619,85 х 109,8 %), за 2019 рік - не менше 1 686,26 грн (1 619,85 х 104,1 %), за 2020 рік - не менше 1 700,84 грн (1 619,85 х 105 %);

- відповідач згідно з договором оренди землі від 26 квітня 2014 року за користування земельною ділянкою площею 2,3282 га, кадастровий номер :00:006:0007, мав сплатити позивачці за 2015-2020 роки не менше 11 149,41 грн (2 321,23 + 1 820,71 + 1 841,77 + 1 778,60 + 1 686,26 + 1 700,84), що є значно меншим ніж отримана позивачкою сума позики (28 500,00 грн).

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, вказав, що заборгованість у відповідача перед позивачкою за користування земельною ділянкою площею 2,3282 га, кадастровий номер :00:006:0007, на час розгляду справи судом відсутня. Оскільки суди встановили, що відповідач належно виконував свої обов`язки, передбачені цим договором оренди землі, враховуючи положення договору позики, та не допускав порушення умов договору оренди землі та цивільного законодавства, що регулює спірні правовідносини, то позовна вимога про розірвання договору оренди землі від 26 квітня 2014 року задоволенню не підлягає.

З таким висновком судів попередніх інстанцій колегія суддів погоджується.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 183/262/17 (провадження № 61-41932сво18), на яку посилається заявниця у касаційній скарзі, зазначено, що систематична сплата орендної плати не у повному обсязі, визначеному договором, тобто як невиконання, так і неналежне виконання умов договору, є підставою для розірвання такого договору, оскільки згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Однак такі висновки не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки позивачка не довела, а суди не встановили, що у відповідача наявна заборгованість зі сплати орендної плати з урахуванням укладеного між сторонами договору позики.

Як на підставу касаційного оскарження заявниця також посилається на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує про відсутність висновку Верховного Суду, що пов`язує договір позики та договорі оренди землі, за умов відсутності у договорі позики строку виконання зобов`язання та не направлення позивачем вимоги про повернення коштів, та як наслідок не настання обов`язку у позивача щодо сплати коштів.

Відповідно до пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі № 522/22473/15-ц (провадження № 12-13гс22), зазначено, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (аналогічно пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України) скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму матеріального чи процесуального права суди першої та апеляційної інстанцій застосували неправильно, а також обґрунтувати необхідність застосування такої правової норми для вирішення спору, у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права, та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися.

Оскільки заявниця не зазначила конкретну норму матеріального чи процесуального права, щодо якої відсутній висновок у подібних правовідносинах, Верховний Суд не формує висновок у цій справі.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить здійснити розподіл судових витрат, враховуючи доводи її касаційної скарги по суті спору щодо скасування рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 04 серпня 2022 року та постанови Полтавського апеляційного суду від 01 лютого 2023 року в частині відмови у задоволенні позову про стягнення орендної плати та розірвання договору оренди землі від 26 квітня 2014 року, укладеного щодо земельної ділянки, площею 2,3282 га, кадастровий номер :00:006:0007, та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову, а також здійснити перерозподіл судових витрат відповідно до задоволених позовних вимог за результатами касаційного розгляду.

Оскільки касаційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, колегія суддів Верховного Суду, переглядаючи оскаржені судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, не вбачає підстав для здійснення перерозподілу судових витрат, які стягнено на підставі додаткового рішення Решетилівського районного суду Полтавського області від 23 серпня 2022 року та додаткової постанови Полтавського апеляційного суду від 01 березня 2023 року.

Щодо касаційної скарги ТОВ «АФГ «Еліта»

Відповідно до частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з частинами другою, третьою, четвертою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК Українирозмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

При визначенні суми відшкодування витрат суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

У додатковій постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 18 лютого 2022 року у справі № 925/1545/20 зазначено, що «для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом».

У справі, що переглядається, додатковою постановою Полтавського апеляційного суду від 01 березня 2023 року заяву ТОВ «АФГ «Еліта» про ухвалення додаткового рішення та відшкодування витрат на професійну правничу допомогу задоволено частково.

Стягнено із ОСОБА_1 на користь ТОВ «АФГ «ЕЛІТА» на відшкодування витрат, пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги 3 000,00 грн.

Суд апеляційної інстанції врахував заперечення позивачки щодо заявленого розміру витрат, предмет спору, ціну позову та дотримуючись загальних принципів справедливості, пропорційності та верховенства права, дійшов висновку про зменшення визначеного відповідачем відшкодування з 20 000,00 грн до 3 000,00 грн.

Не погоджуючись із такими висновками суду апеляційної інстанції, ТОВ «АФГ «Еліта» посилається на те, що товариство та адвокат Назаревич І. Р. погодили оплату наданих адвокатом послуг у фіксованому розмірі 20 000,00 грн, а тому суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу.

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неврахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 07 вересня 2020 року у справі № 910/4201/19, від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19, від 19 листопада 2021 року у справі № 910/4317/17 та від 02 березня 2023 року у справі № 915/606/21.

У постановах Верховного Суду від 07 вересня 2020 року у справі № 910/4201/19, від 02 березня 2023 року у справі № 915/606/21 зазначено, що згідно зі статтею 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19 (адміністративне провадження № К/9901/27657/20) розмір винагороди за надання правової допомоги, визначений у договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу.

У разі погодження між адвокатом (адвокатським бюро/об`єднанням) та клієнтом фіксованого розміру гонорару такий гонорар обчислюється без прив`язки до витрат часу адвоката на надання кожної окремої послуги. Фіксований розмір гонорару не залежить від витраченого адвокатом (адвокатським бюро/об`єднанням) часу на надання правничої допомоги клієнту (постанова Верховного Суду від 19 листопада 2021 року у справі № 910/4317/21).

Разом із тим Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) зауважила, що «не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо».

Подібна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22).

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 28 листопада 2002 року у справі «Lavents v. Latvia» (заява № 58442/00), зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України», заява № 19336/04).

Зважаючи на наведене, суд апеляційної інстанції, враховуючи заперечення позивачки про зменшення витрат на правову допомогу, та характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат та розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної адвокатом роботи, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для зменшення розміру витрат на правову допомогу адвоката та стягнення з позивачки на користь відповідача витрат за надання професійної правничої допомоги у розмірі 3 000,00 грн.

Доводи заявника про те, що суд апеляційної інстанції належним чином не дослідив докази товариства про понесені ним витрати на правничу допомогу є безпідставними, оскільки суд апеляційної інстанції проаналізував обсяг наданих ТОВ «АФГ «Еліта» послуг та з урахуванням позиції іншої сторони щодо зменшення витрат на правничу допомогу та дійшов обґрунтованого висновку про часткове відшкодування заявлених витрат.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявників по суті спору та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях (в оскарженій частині), питання вмотивованості висновків суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають під час кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційних скаргах, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів першої та апеляційної інстанцій.

Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони, хоча пункт 1 статті 6 і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент (рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Toriya v. Spaine», заява № 18390/91, § 29). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, § 2).

Враховуючи вимоги статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції, у Верховного Суду відсутні підстави для перегляду оскаржених судових рішень. Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційних скарг Верховним Судом не встановлено.

За таких обставин касаційні скарги задоволенню не підлягають, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають залишенню без змін.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційних скарг

Суд апеляційної інстанціївідповідно до вимог статті 367 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення та додаткового рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, обґрунтовано залишив без змін рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог, а також додаткове рішення місцевого суду, яким відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про стягнення витрат на правничу допомогу.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про порушення апеляційним судом норм матеріального права та процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції і не дають підстав для скасування оскаржених нею рішення суду першої інстанції, постанови та додаткової постанови апеляційного суду.

Доводи касаційної скарги ТОВ «АФГ «Еліта» про порушення апеляційним судом норм матеріального права та процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції і не дають підстав для скасування оскарженої додаткової постанови апеляційного суду.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційних скарг без задоволення, а рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 04 серпня 2022 року, додаткового рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 23 серпня 2022 року, постанови Полтавського апеляційного суду від 01 лютого 2023 року та додаткової постанови Полтавського апеляційного суду від 01 березня 2023 року без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні касаційних скарг, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 402, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 та касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрооб`єднання фермерських господарств «Еліта» залишити без задоволення.

Рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 04 серпня 2022 року, додаткове рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 23 серпня 2022 року, постанову Полтавського апеляційного суду від 01 лютого 2023 року, додаткову постанову Полтавського апеляційного суду від 01 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий І. М. Фаловська

Судді В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

В. В. Сердюк

О. М. Ситнік