ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/818/934/25 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: інших видів кредиту
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2025 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі суддів судової колегії судової палати у цивільних справах :

головуючого Яцини В.Б.,

суддів колегії Мальованого Ю.М., Маміної О.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Юніт Капітал" на заочне рішення Люботинського міського суду Харківської області від 28 жовтня 2024 року, у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Юніт Капітал" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

У серпні 2024 року ТОВ «Юніт Капітал» звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 29 січня 2021 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога та ОСОБА_1 укладено Договір № 368071296 у формі електронного документа з використанням електронного підпису. Відповідач перейшов на офіційний сайт Товариства www.moneyveo.ua, ознайомився з правилами надання грошових коштів у позику, які є невід`ємною частиною кредитного договору. Після чого добровільно, без примусу чи тиску Відповідач заявив про бажання отримання коштів, подавши відповідну заявку, в якій вказав свої персональні дані.

Правилами до кредитного договору передбачено, що Позичальник у заявці зобов`язаний вказати повні, точні та достовірні особисті дані, які необхідні товариству для прийняття рішення про надання чи ненадання кредиту. Позичальник також зобов`язаний оновлювати ці дані в Особистому кабінеті не пізніше 3-х календарних днів з дня виникнення змін в таких даних.

Відповідач підписав кредитний договір електронним підписом, створеним за допомогою одноразового персонального ідентифікатора MNV388GE., що повністю відповідає вимогам ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію».

У подальшому, внаслідок укладання договорів факторингу до ТОВ «Юніт капітал» перейшло право вимоги до відповідача у розмірі 35230 грн., з яких 10000 грн. сума заборгованості за основною сумою боргу, 25230 грн. сума заборгованості за відсотками

ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» 29 січня 2021 року перерахувало грошові кошти у розмірі 10000 грн. на банківську картку відповідача № НОМЕР_1 , на підтвердження чого надано довідку банку про перерахування грошових коштів.

Однак відповідач свої зобов`язання належним чином не виконав, внаслідок чого виникла заборгованість за кредитним договором, що стало підставою для звернення позивача до суду.

На підставі вищевикладеного, ТОВ «Юніт Капітал» просило суд стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 35230 грн., з яких 10000 грн. сума заборгованості за основною сумою боргу, 25230 грн. сума заборгованості за відсотками.

Заочним рішенням Люботинського міського суду Харківської області від 28 жовтня 2024 року позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Юніт Капітал" задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ЮНІТ КАПІТАЛ» заборгованість за Кредитним договором № 368071296 від 29 січня 2021 року в розмірі 11904 (одинадцять тисяч дев`ятсот чотири) грн., судовий збір у розмірі 799 (сімсот дев`яносто дев`ять ) гривень 40 копійок, витрати на правничу допомогу в сумі 1980 (одна тисяча дев`ятсот вісімдесят) гривень 00 копійок.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Юніт Капітал" Тараненко А.І. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що за дійсними договорами факторингу позивач набув права вимоги до відповідача. Неповідомлення боржника про заміну кредитора не звільняє від договірних зобов`язань. Умовами договорів факторингу визначено суму боргу відповідача у справі, права вимоги за якою перейшли до позивача. З умов договору, слідує, що оскільки Боржник не виконував умови Договору подальше нарахування, починаючи з 27.02.2021 відбувалось відповідно до п. 1.7.2 Договору: «з наступного дня після закінчення Дисконтного періоду Позичальник зобов`язаний щоденно сплачувати Кредитодавцю проценти з розрахунку 839,50 (вісімсот тридцять дев`ять цілих п`ять десятих) процентів річних, що становить 2,30 процентів в день від суми Кредиту за кожний день користування ним». Отже, нарахування здійснювались за наступною формулою:10 000,00 *2,30/100 = 230,00 грн/день. В розрахунку пропущені дати 27.02.2021, 28.02.2021, 29.02.2021, в які нарахування відбувалися за ставкою 230,00 грн/день. 230,00 *3 = 690,00 (нарахування за 3 пропущених дні в розрахунку за ставкою, передбаченою п. 1.7.3) 690,00 + 230,00 (нарахування за 02.02.2021) = 920,00 грн. 2 856,00 (різниця між ставками, передбаченими п. 1.4.1 Договору та 1.4.3) + 920,00 (відсотки нараховані за 4 дні за базовою ставкою) = 3776,00 грн. Саме ця сума відображена в графіку станом на 02.03.2021. Строк Дисконтного періоду сплив 26.02.2021, нарахування за Базовою ставкою відбувалися до 26.05.2021 включно, тобто нарахування відбувалися 90 днів, що відповідає умовам Договору, який було узгоджено сторонами. Biдпoвiднo дo Bитягy з peєcтpy пpaв вимoги № 127 вiд 29.03.2021 дo Дoгoвopy фaктopингy №28/1118-01 вiд 28.11.2018 (в peдaкцii з ypaxyвaнням дoдaткoвиx yгoд дo ньoгo), TOB «Taлioн Плюc» oтpимaлo пpaвo вимoги дo Biдпoвiдaчa нa зaгaльнy cyмy 21 890,00 гpн. Звертаємо увагу суду, що в розрахунках наданих ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» (Додаток №16 та №21 до позовної заяви) при відступленні прав вимоги наявне балансове списання грошових коштів від Клієнта до Фактора відповідно до бухгалтерського обліку, яке жодним чином не стосується сплати заборгованості Боржником. Крім цього, в розрахунку, наданому ТОВ «Таліон Плюс» (Додаток № 21) в дату отримання права вимоги до боржника наявне нарахування коштів у сумі 10 000,00 грн. за тілом та 11 890,00 грн. за відсотками. При відступленні права вимоги сума боргу списується з рахунків Клієнта та нараховується на рахунки Фактора, що виключає можливість сплати заборгованості Боржником, оскільки є операцією внутрішнього бухгалтерського обліку. Звертаємо увагу, що розрахунки містять підписи Первинних кредиторів та є належним доказом. Крім цього, зазначаємо, що при відступленні прав вимоги 05.08.2020 (Реєстр прав вимоги №7 від 28.10.2021) в розрахунках наявне балансове списання грошових коштів від Клієнта (ТОВ «Таліон Плюс») до Фактора (ТОВ «ФК«Онлайн Фінанс») відповідно до бухгалтерського обліку, яке жодним чином не стосується сплати заборгованості Боржником. Вважає, що ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» отримало право вимоги до Боржника на загальну суму 35230,00, яка складається з 10000,00

грн тiлo кpeдитy тa 25230,00 гpн. - вiдcoтки.

Відзив на скаргу не надійшов.

За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є вимоги про стягнення боргу в сумі меншій тридцяти розмірів прожиткового мінімуму. За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Судова колегія, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, заочне рішення суду залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог не оскаржується та судом апеляційної інстанції не переглядається.

Відповідно до частин 1-5 статі 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам заочне рішення суду відповідає.

Відмовляючи частково у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем нараховано відповідачу відсотки за користування кредитними коштами поза межами строку дії кредитного договору. Такий висновок суду є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду.

Судом відповідно до наявних у справі доказів встановлено, що 29 січня 2021 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 укладено договір кредитної лінії № 368071296.

Згідно п. 1.1. Договору № 368071296 Кредитодавець зобов`язується надати Позичальникові Кредит на суму 10000 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а Позичальник зобов`язується повернути Кредит та сплатити проценти за користуванням кредитом, відповідно до умов, зазначених у цьому Договорі, додатках до нього та Правилах надання грошових коштів у позику, у тому числі на умовах фінансового кредиту продукту «СМАРТ» Товариства з обмеженою відповідальністю «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА».

ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» 29 січня 2021 року перерахувало грошові кошти у розмірі 10000 грн. на банківську картку відповідача № НОМЕР_1 /

Відповідно до п.1.2 Договору Кредит надається строком на 28 днів від дати отримання Кредиту Позичальником (Дисконтний період) . У випадку надання кредиту не в день укладення Договору, загальний строк надання Кредиту автоматично продовжується на ту кількість днів , на яку відрізняється дата укладення договору по відношенню до дати надання кредиту.

Згідно п.1.3 Договору сторони погодили, що встановлений в п.1.2 Договору Строк Дисконтного періоду може бути подовжений позичальником, шляхом оплати ним протягом Дисконтного періоду всіх процентів, фактично нарахованих за користування за користування Кредитом, за умов якщо такі оплати супроводжуються відповідним коментарем Позичальника або шляхом активації Позичальником в особистому кабінеті чи терміналах самообслуговування партнерів Кредитодавця функції продовження строку дисконтного періоду.

Відповідно до п. 1.4.1 Договору за користування Кредитом протягом Дисконтного періоду Позичальник зобов`язаний сплачувати кредитодавцю проценти за користуванням кредитом виключно на період строку визначеного в п.1.2 Договору нарахування процентів за користування кредитом здійснюється щоденно за Дисконтною процентною ставкою у розмірі 248,20 % річних, що становить 0,68 % від суми Кредиту за кожен день користування ним.

Як вбачається з розрахунку заборгованості відповідач не вживав жодних заходів щодо виконання зобов`язань за Договором та протягом дії дисконтного періоду проценти за користування кредитом.

Представником позивача не були надані докази, які б підтверджували вчинення відповідачем дій, передбачених п.1.3 Договору, спрямованих на пролонгацію договору, зокрема сплату відсотків в період дії дисконтного періоду.

Згідно п. 1.4.1. кредитного договору, на період строку, визначеного п. 1.2 договору, нарахування процентів за користування кредитом здійснюється щоденно за дисконтною процентною ставкою в розмірі 248,20 процентів річних, що становить 0,68 процентів від суми кредиту за кожний день користування кредитом (а.с.12).

За змістом ст. 1048 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Такі висновки викладені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року в справі № 310/11534/13-ц, в постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 р по справі № 300/438/18.

При зверненні до суду з позовом позивач просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за відсотками за користування кредитом в розмірі 35230,00 гривень, яка утворилась станом на 11 липня 2024 року. При зверненні до суду з позовом позивачем не було надано детального розрахунку заборгованості, однак з довідки щодо заборгованості відповідача (а.с.22), яку позивач вважає випискою з особового рахунку, та розрахунку заборгованості, зробленому ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» станом на 29.03.2021 (а.с.30), вбачається, що відсотки за користування наданим кредитом продовжували нараховуватись поза межами строку кредитування.

Нарахування та стягнення процентів за користування позикою та кредитом поза визначеними строками суперечить вимогам ЦК України.

У своїй апеляційній скарзі позивач посилається на те, що судом першої інстанції не взято до уваги те, що умовами кредитного договору було погоджено, що проценти, нараховані після закінчення строку дії договору, є процентами за користування грошовими коштами в розумінні ч. 2 ст. 625 ЦК України. Однак, такі доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Так, за змістом п. 4.3 договору кредитної лінії № 368071296 від 29 січня 2021 року сторони погоджуються, що проценти, нараховані після закінчення строку дії цього Договору є процентами за користування грошовими коштами в розумінні ч.2 ст. 625 ЦК України.

Частиною другою статті 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 05 червня 2020 року у справі № 922/3578/18 зазначила, що системний аналіз частини другої статті 536, частини другої статті 625 та статті 627 Цивільного кодексу України дозволяє дійти висновку, що законодавцем не обмежено право сторін визначити у договорі розмір процентів за неправомірне користування чужими грошовими коштами. Однак, диспозитивний характер цих норм у цілому обмежується положенням частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, яка зазначає про стягнення трьох процентів річних, що має наслідком визначення таких процентів саме у річних, а не будь-яким іншим способом обчислення процентів за умовами договору.

Отже, законодавцем передбачено, що договором може бути встановлено інший розмір процентів річних, а не інший спосіб їх обчислення (зокрема, в розмірі певного проценту за кожний день прострочення).

Санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань (пункт 8.32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18).

В даному випадку матеріали справи свідчать про те, що позивачем було заявлено до стягнення з відповідача проценти за користування кредитними коштами поза межами строку кредитного договору. При цьому позовних вимог про стягнення грошових коштів за прострочення виконання зобов`язання відповідно до ст. 625 ЦК України позивач не заявляв.

З огляду на вищевказане суд першої інстанції обґрунтовано застосував до спірних правовідносин вищевказані правові висновки касаційного суду щодо обмеження нарахування процентів за користування кредитом строком дії договору.

Розрахунку заборгованості в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України позивач не надавав та вимог про стягнення таких коштів не заявляв.

Саме по собі посилання позивача на те, що договором було передбачено нарахування відсотків за користування кредитними коштами до дня фактичного повернення всієї суми кредиту, висновків суду першої інстанції не спростовує, оскільки після закінчення строку договору нарахування відсотків за порушення умов договору за своїм змістом передбачено нормою ст. 625 ЦК України.

За неповернення кредитних коштів після закінчення строку, на який вони були видані, може настати відповідальність, передбачена ст. 625 ЦК України, проте регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 ЦК України і охоронна норма ч. 2 ст. 625 Кодексу не можуть застосовуватись одночасно, оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 лютого 2020 року у справі №912/1120/16.

Позивач ототожнює відсотки за користування кредитними коштами та відсотки, які підлягають сплаті боржником за прострочення виконання зобов`язання, що суперечить вимогам чинного законодавства.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач при зверненні до суду з позовом посилався на положення ст. 625 ЦК України, а не 1048 ЦК України, не ґрунтуються на матеріалах справи, такі підстави у доводах позовну не зазначені. Як вбачається зі змісту позову у даному випадку були заявлені до стягнення саме відсотки, розраховані за ставкою, визначеною умовами договору за користування кредитом, а не пеня за порушення умов договору відповідно до норми ст. 625 ЦК України.

Також відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції в частині вирішення питання про стягнення судових витрат, оскільки такі витрати були обраховані судом пропорційно до задоволених вимог, що відповідає загальним засадам цивільного законодавства: справедливість, добросовісність та розумність, п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не подавав заперечень щодо розміру витрат на правничу допомогу також не можуть бути підставою для скасування або зміни рішення суду в частині вирішення вимог про стягнення витрат на правничу допомогу, оскільки зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, не є обов`язковими для суду у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21.

Відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, пропорційності, ст. 11 ЦПК України, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі перебувають в дискреційних повноважень суду, та визначаються з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони.

При здійсненні дослідження та оцінки наданих сторонами доказів суд має враховувати, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору.

Суд може самостійно, відповідно до правової концепції «суд знає право» відповідно до вказаних принципів цивільного та процесуального права зменшити розмір понесених витрат на правничу допомогу, якщо обсяг робіт і час, витрачений на підготовку документів, є явно неспівмірним (непропорційним) із складністю виконаних адвокатом робіт.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо визначення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, визначених у ст. 141 ЦПК України підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Юніт Капітал" - залишити без задоволення.

Заочне рішення Люботинського міського суду Харківської області від 28 жовтня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду лише у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 04 лютого 2025 року.

Головуючий В.Б.Яцина.

Судді Ю.М.Мальований.

О.В.Маміна.