ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2025 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.,

за участю секретаря Сахарова Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 жовтня 2024 року та на додаткове рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 жовтня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що повідомленням філії «Відомча воєнізована охорона» АТ «Українська залізниця» від 07 серпня 2023 року начальника стрілецької команди швидкого реагування НОР Дніпро ОСОБА_1 було повідомлено про те, що посада, яку він займає, скорочується і його буде звільнено на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України не раніше ніж через два місяці після ознайомлення з даним повідомленням. Підставою вищевказаного повідомлення став наказ філії «Відомча воєнізована охорона» АТ «Українська залізниця» від 28 липня 2023 року №253 «Про структурні зміни» та Перелік №137 змін до штатного розпису. Наказом (розпорядженням) філії «Відомча воєнізована охорона» АТ «Українська залізниця» від 16 жовтня 2023 року №311/ос «Про припинення трудового договору (контракту)» позивача було звільнено з займаної посади, у зв`язку із скороченням штату. Проте позивач мав переважне право на залишення на роботі, оскільки має пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій. Відповідачем дане право позивача було порушене. Тому, уточнивши позовні вимоги, позивач просив визнати протиправним та скасувати наказ (розпорядження) філії «Відомча воєнізована охорона» АТ «Українська залізниця» від 16 жовтня 2023 року №311/ос «Про припинення трудового договору (контракту)»; зобов`язати АТ «Українська залізниця» з 16 жовтня 2023 року поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді начальника стрілецької команди швидкого реагування НОР Дніпро виробничого підрозділу «Дніпровський загін воєнізованої охорони» філії «Відомча воєнізована охорона» АТ «Українська залізниця»; стягнути з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 16 жовтня 2023 року по момент винесення рішення про поновлення ОСОБА_1 на роботі (а.с. 178-179 т.1).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 жовтня 2024 року позовні вимоги задоволено. Визнано протиправним та скасовано наказ (розпорядження) філії «Відомча воєнізована охорона» Акціонерного товариства «Українська залізниця» від 16.10.2023 року № 311/ос «Про припинення трудового договору (контракту)». Зобов`язано АТ «Українська залізниця» з 16.10.2023 року поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді начальника стрілецької команди швидкого реагування НОР Дніпро виробничого підрозділу «Дніпровський загін воєнізованої охорони» філії «Відомча воєнізована охорона» Акціонерного товариства «Українська залізниця». Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 16.10.2023 року по 01.10.2024 року в розмірі 219859,92 грн. Вирішено також допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах виплати заробітної плати за один місяць з утриманням з цієї суми установлених законодавством України податків і зборів. Стягнуто з АТ «Українська залізниця» в дохід держави судовий збір у розмірі 4620,99 грн.

Додатковим рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 жовтня 2024 року стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7000,00 грн.

В апеляційній скарзі АТ «Українська залізниця», посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваних рішення та додаткового рішення з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваних рішення та додаткового рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем на посаді начальника стрілецької команди швидкого реагування НОР Дніпро виробничого підрозділу «Дніпровський загін воєнізованої охорони» філії «Відомча воєнізована охорона» АТ «Українська залізниця».

Наказом Філії «Відомча воєнізована охорона» Акціонерного товариства «Українська залізниця» №253 від 28 липня 2023 року «Про структурні зміни», зокрема, вилучено зі штатного розпису стрілецьку команду з профілактичної роботи та стрілецьку команду швидкого реагування (пункт 4 наказу) (а.с. 64-66 т.1).

07 серпня 2023 року позивача було повідомлено про скорочення посади начальника стрілецької команди швидкого реагування НОР Дніпро, яку займає, із наступним звільненням на підставі п. 1 ст. 40 КзпП України не раніше ніж через два місяці після ознайомлення з даним повідомленням (а.с. 67 т.1).

01 вересня 2023 року позивачу запропоновано перелік вакантних посад виробничого підрозділу «Дніпровський загін воєнізованої охорони» Філії «Відомча воєнізована охорона» Акціонерного товариства «Українська залізниця» (а.с. 68 т.1).

Згідно з відповіддю АТ «Українська залізниця» від 26 серпня 2024 року № 41-2024, ОСОБА_1 не був членом виборного профспілкового органу АТ «Українська залізниця» (а.с. 247 т.1).

Наказом виробничого підрозділу «Дніпровський загін воєнізованої охорони» Філії «Відомча воєнізована охорона» АТ «Українська залізниця» від 16 жовтня 2023 року №311/ос «Про припинення трудового договору (контракту)» ОСОБА_1 звільнено на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку зі скороченням штату з 16 жовтня 2023 року (а.с. 63 т.1).

Відповідно до частини шостої статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою, отже трудовий договір є основною, базовою формою виникнення трудових правовідносин.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (частина друга статті 40 КЗпП України).

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги статті 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення.

Таким чином, однією з гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі №800/538/17.

Судом встановлено, у відповідача мали місце скорочення чисельності та зміна штату працівників, що відповідач своєчасно повідомив позивача про наступне вивільнення, але вимоги ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України належним чином роботодавець не виконав.

Відповідачем доведено, що 01 вересня 2023 року позивача було ознайомлено з наявним переліком вакантних посад виробничого підрозділу «Дніпровський загін воєнізованої охорони» Філії «Відомча воєнізована охорона» Акціонерного товариства «Українська залізниця» (а.с. 68 т.1).

Позивач зазначив, що запропоновані йому посади у вказаному виробничому підрозділі не відповідали його спеціальності, а в інших підрозділах Акціонерного товариства «Українська залізниця» йому вакантні посади запропоновані не були.

Згідно з пунктом 2.1 Положення про філію «Відомча воєнізована охорона» АТ «Українська залізниця», Філія є відокремленим підрозділом Товариства, який не має статусу юридичної особи. Філія діє від імені Товариства та в інтересах Товариства, здійснює делеговані Товариством функції відповідно до мети, завдань та предмета діяльності Товариства.

Відповідно до пункту 11.2 вказаного вище Положення, працівники Філії є працівниками Товариства (АТ «Українська залізниця»).

Відповідно до листа АТ «Українська залізниця» від 06.05.2024 №16-2024, надати штатні розписи або інформаційну довідку з вакантними посадами у підрозділах АТ «Українська залізниця» за період з 16 серпня 2023 року по 16 жовтня 2023 року не представляється можливим, у зв`язку з відсутністю функції зберігання архівних даних щодо вакантних посад у програмному забезпеченні АСУ кадри АТ Укрзалізниця (а.с. 225 т.1).

Отже, відповідачем (на якого покладено обовязок довести правомірність звільнення працівника) не спростовано доводи позивача, що йому (позивачу) було запропоновано перед звільненням лише перелік вакантних посад, що були наявні у філії товариства - «Відомча воєнізована охорона». Відповідачем не ознайомлено позивача, не запропоновано позивачу перелік вакантних посад, на які позивач міг би претендувати, що були наявні перед звільненням - 16 жовтня 2023 року в АТ «Українська залізниця».

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; встановивши, що при звільненні ОСОБА_1 не було ознайомлено із повним переліком вакантних посад, які були наявні в АТ «Українська залізниця», а отже, позивач не був ознайомлений роботодавцем з усіма наявними на підприємстві вакантними посадами, на заміщення яких позивач міг би претендувати, - колегія дійшла висновку про неналежне виконання роботодавцем вимог ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, що призвело до неможливості реалізації позивачем свого права на працевлаштування на іншу посаду та свідчить про незаконність звільнення позивача, наявність підстав для визнання протиправним наказу (розпорядження) філії «Відомча воєнізована охорона» АТ «Українська залізниця» від 16.10.2023 року №311/ос «Про припинення трудового договору (контракту)» та поновлення позивача на роботі.

Посилання апелянта на те, що він протягом усього часу попередження про наступне вивільнення пропонував позивачу усі наявні на підприємстві вакансії - є недоведеним; відповідні докази відповідачем суду не представлені.

Посилання відповідача на Закон України Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану не спростовують правильність викладених вище висновків суду про наявність підстав для поновлення позивача на роботі, оскільки вказаний Закон під час дії воєнного стану не звільняє роботодавця від належного виконання вимог ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо надання роботи працівникові, який вивільняється у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці.

Відповідно до статті 235 КЗпП України в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Отже, виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу.

Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-511цс16 та від 22 листопада 2017 року у справі № 299/967/15 і постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 826/808/16.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» та за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, з відповідними змінами та доповненнями (далі - Порядок №100).

Згідно з абзацом третім пункту 2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата за час затримки розрахунку обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку № 100 основною для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на час відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку №100).

Відповідно до довідки про доходи від 03.11.2023 №149, яка надана АТ «Українська залізниця», середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 за останні 2 повних календарні місяці роботи, що передують звільненню за період з серпня 2023 року по вересень 2023 року складає 34898,24 грн, середньомісячна заробітна плата становить 19194,12 грн, а середньоденна заробітна плата - 872,46 грн (а.с. 69 т.1).

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 219859,92 грн (872,46 грн х 252 робочих дні вимушеного прогулу).

Колегія звертає увагу, що апеляційна скарга не містить доводів непогодження з проведеним судом розрахунком розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

За положеннями частини 3 статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

У відповідності до вимог п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача.

Водночас зі змісту частини 4 статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

На підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу до ухвалення рішення суду було надано копію ордеру серії АЕ №1236098 від 25 жовтня 2023 року (а.с. 240 т.1), копію договору про надання правової допомоги №42/ФО-АБ/23 від 25 жовтня 2023 року, укладеного з АБ Кучерука Консільєрі (а.с. 243-245 т.1), копію акту №1 від 08 серпня 2023 року приймання-передачі наданих юридичних послуг до договору про надання юридичних послуг на загальну суму 7000,00 грн (а.с. 241 т.1), копію рахунку на оплату № 1/24 від 08 серпня 2024 року на суму 7000,00 грн. (а.с. 242 т.1).

Згідно змісту акту №1 від 08 серпня 2023 року приймання-передачі наданих юридичних послуг до договору про надання юридичних послу, сторони узгодили, що бюро надало, а клієнт отримав наступні послуги: надання попередньої юридичної консультації - 1 год., вартістю 300,00 грн, аналіз актуальної судової практики для підготування правової позиції - 3 год., вартістю 900,00 грн, опрацювання пакета первинних та інших документів - 1 год., вартістю 500,00 грн, написання проекту позовної заяви - 2 год., вартістю 1000,00 грн, участь у судових засіданнях - 4 год., вартістю 4300,00 грн (а.с. 241 т.1).

Виходячи з викладеного, приймаючи до уваги задоволення позовних вимог у повному обсязі, суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення документально підтверджених судових витрат позивача на професійну правничу допомогу в розмірі 7000,00 грн.

Посилання в апеляційній скарзі, що позивач не подав детальний опис робіт з наданих йому послуг професійної правничої допомоги є безпідставним.

Детальний опис робіт з надання професійної правничої допомоги позивачу був викладений в акті №1 від 08 серпня 2023 року приймання-передачі наданих юридичних послуг до договору про надання юридичних послу, який був поданий до суду першої інстанції до ухвалення рішення у справі разом із заявою про стягнення витрат на професійну правничу допомогу (а.с. 241 т.1). Копії доказів понесених судових витрат були направлені також стороні відповідача, що підтверджується квитанцією №1511999 від 10.08.2024 (а.с. 246 т.1).

Заяву про неспівмірність витрат позивача на професійну правничу допомогу на суму 7000,00 грн відповідачем не подано, відповідних доказів суду - не представлено.

Колегія звертає також увагу, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено відповідачем, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі №925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 02 грудня 2020 року у справі №317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі №554/2586/16-ц (провадження №61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі №753/1203/18 (провадження №61-44217св18).

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу у межах доводів та вимог апеляційної скарги (ст. 367 ЦПК України).

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на вищевикладене, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення та додаткове рішення суду першої інстанції підлягають залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 жовтня 2024 року та додаткове рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий Т.П. Красвітна

Судді В.С. Городнича

М.Ю. Петешенкова