Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13.01.2025 Справа №607/25087/23 Провадження №2/607/632/2025

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області у складі: головуючого судді Дзюбича В.Л., за участі секретаря судового засідання Кочмар С.М., представника позивача адвоката Череватого П.М., представника відповідача адвоката Крічфалушій Л.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

у с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернулась в Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області із позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, а саме визнання спільним майном подружжя однокімнатної квартири, що знаходиться за адресом: АДРЕСА_1 , автомобіля RENAULT SCENIC, 2003 року випуску та автомобіля АЗЛК 21412,1991 року випуску. Також, позивач просить припинити право спільної сумісної власності подружжя на спільне майно, а саме квартиру та два автомобілі, стягнувши з відповідача у її користь грошовому компенсацію за 1/2 частку ринкової вартості: однокімнатної квартири в сумі 608000 гривень, автомобіля RENAULT SCENIC, 2003 року випуску в сумі 85000 гривень, автомобіля АЗЛК 21412,1991 року випуску в сумі 15100 гривень.

В обґрунтування вимог позову позивач вказує на те, що в період з 2011 року по 2023 рік вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем, який було розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07.07.2023. За час подружнього життя, спільними зусиллями та коштами ними було придбано однокімнатну квартиру, що знаходиться за адресом: АДРЕСА_1 , автомобіль марки RENAULT SCENIC, 2003 року випуску та автомобіль марки АЗЛК 21412, 1991 року випуску.

На даний час сторони не можуть досягнути згоди щодо вартості спірного майна та порядку його поділу, а тому позивач змушена звернутися до суду та просить залишити вказане майно в особистій власності відповідача з одночасним стягненням з останнього на її користь грошової компенсації за вартість її частки у спірному майні.

01.02.2021 через систему «Електронний суд» представником відповідача подано відзив на позовну заяву, який мотивований тим, що позов до задоволення не підлягає, оскільки позивач звертаючись до суду із вимогою про визнання за ОСОБА_2 права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , із одночасним стягненням на її користь її компенсації за частку у вказаному спільному майні, посилається на те, що квартира перебуває у фактичному користуванні відповідача, проте жодних доказів, які б підтверджували факт користування лише ОСОБА_2 вказаною квартирою позивач не надає. Крім того, жодних перешкод у користуванні позивачем вищезазначеним майном відповідач не здійснює.

Можливості сплатити Позивачу вартість її частки у спірній квартирі у ОСОБА_2 не має, оскільки її розмір для нього є непосильним. Стягнення з відповідача компенсації у зазначеному розмірі поставить ОСОБА_2 у вкрай скрутне становище та становитиме для нього надмірний тягар. Інше майно, за рахунок якого можна компенсувати Позивачу її частку у квартирі, у нього відсутнє.

Наголосила, що виходячи із загальних засад цивільного законодавства, правовий режим спільної часткової власності має враховувати інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших.

У той же час, заявляючи вимоги про припинення свого права на частку в майні зі стягнення на її користь грошової компенсації позивачка не надала жодних доказів на підтвердження фінансової спроможності відповідача сплатити таку компенсацію.

Відносно грошової компенсації за 1/2 ринкової вартості транспортних засобів: автомобіля RENAULT SCENIC, 2003 р.в., об`єм двигуна 1998 (см. куб) та автомобіля АЗЛК 21412, 1991 р.в., об`єм двигуна 1500 (см. куб) заперечує, оскільки враховуючи положення законодавства, щодо способів поділу майна, відсутність у матеріалах справи доказів щодо відчуження спірних автомобілів, найбільш прийнятним та дієвим способом здійснення поділу майна, - є розподіл транспортних засобів між подружжям з урахуванням вартості і частки кожного із подружжя у спільному майні.

Тому, враховуючи вищенаведене вважає, що позов до задоволення не підлягає.

28.02.2024 Судом зареєстрована відповідь на відзив, яка подана представником позивача, яка мотивована тим, що заперечення відповідача викладені у відзиві є необґрунтованими, оскільки наведені у відзиві положення законодавства щодо способів поділу майна, відсутність у матеріалах справи доказів щодо відчуження спірного майна, найбільш прийнятним та дієвим способом здійснення поділу майна на думку представника відповідача є розподіл транспортних засобів між подружжям з урахуванням вартості і частки кожного із подружжя у спільному майні. При цьому, представник відповідача посилається на позицію Верховного Суду по праві №345/2224/20 (постанова від 04.10.2023р.) та не просить суд застосувати будь-який інший спосіб поділу спірного майна, відмінний від запропонованого позивачем.

З вказаними аргументами представника відповідача представник позивача не погоджується, оскільки та обставина, що на даний час спірні автомобілі є не відчуженими, не впливає на застосування положень законодавства, якими позивачка обґрунтовує свої вимоги.

Зауважує, що спірні автомобілі не є рівнозначними за вартістю, перебувають у користуванні відповідача, а позивачка не отримувала посвідчення водія. За таких обставин вважає, що вимоги позивачки у цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Крім того, щодо заперечень сторони відповідача про неможливість стягнення грошової компенсації 1/2 частки спірної квартири, зазначає, що представник відповідача вказує, що відповідач не надає своєї згоди на компенсацію позивачу вартості його частки у праві власності, а примушування його до цього є порушенням його прав, оскільки на законодавчому рівні не передбачено можливості набуття права власності у примусовому порядку, виплата компенсації частки позивача становитиме для відповідача надмірний тягар.

При цьому, представник відповідача посилається на позицію Верховного Суду України справі №6-2925цс15 (постанова від 13.01.2016р.).

З вказаними аргументами відповідача представник позивача не погоджується, оскільки згоди відповідача на компенсацію позивачці вартості її частки у спірній квартирі не потрібно, що детально аргументовано у позовній заяві. Правове значення для вирішення спору має згода позивачки на отримання нею грошової компенсації вартості її частки у спірній квартирі.

Обраний позивачкою спосіб захисту її прав в частині поділу спірної квартири не порушуватиме право відповідача на мирне володіння його майном, оскільки у випадку задоволення вимог позивачки відповідач стане одноосібним власником спірної квартири.

Окрім того, у разі поділу спільної сумісної власності необхідно, наскільки це можливо, встановити, для кого зі сторін спору майно, яке є предметом поділу, має більше значення, враховуючи різні обставини його набуття та використання сім`єю (п. 66.1 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022р. у справі №209/3085/20).

Згідно доводів позовної заяви та наданих стороною позивача доказів, спірне майно має більше значення для відповідача та перебуває у його користуванні. Позивачка проживає за кордоном. Зазначене також свідчить про те, що запропонований позивачкою спосіб поділу майна є найбільш ефективним для вирішення спору між сторонами.

З підстав вищенаведеного, просить суд позов задовольнити.

Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26.12.2023 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Ухвалою суду від 17.04.2024 у цивільній справі №607/25087/23 призначено судову будівельно-технічну експертизу. Проведення якої доручено експертам Тернопільського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав зазначених у позові та відповіді на відзив. Просив суд позов задоволити.

Представник відповідача в судовому засіданні, щодо задоволення позову заперечила з підстав наведених у відзиві на позов.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно та в повному обсязі проаналізувавши всі обставини справи, належність та допустимість доказів, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом України.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи суспільних інтересах. Суд, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, 15 жовтня 2011 року було укладено шлюб між ОСОБА_3 , (після укладення шлюбу дружина змінила своє дівоче прізвище « ОСОБА_4 » на прізвище чоловіка « ОСОБА_5 ») та ОСОБА_2 , який був зареєстрований у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції у м.Донецьку, про що зроблено відповідний актовий запис № 804.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07.07.2023 у справі №607/7384/23 шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано.

За час спільного проживання подружжям однією сім`єю сторони набули у спільну власність наступне майно, а саме: однокімнатну квартиру, що знаходиться за адресом: АДРЕСА_1 , загальною площею 40,2 кв.м., що стверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна; автомобіль марки RENAULT SCENIC, 2003 року випуску, який зареєстрований за ОСОБА_2 08.02.2022 та автомобіль марки АЗЛК 21412, 1991 року випуску, який зареєстрований за ОСОБА_2 27.05.2020, що стверджується відповіддю №31/19/1-ч-14а.з від 09.11.2023 наданою Територіальним сервісним центром МВС №6141 Регіонального сервісного центру ГЦС МВС в Тернопільській області (філія ГЦС МВС).

Після розлучення сторони не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна, яке було придбане під час перебування позивача та відповідача у шлюбі за спільні кошти подружжя.

Розглядаючи вказану справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, суд приходить до переконання, що дані конкретні правовідносини врегульовані нормами Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України.

Щодо вимоги позову про визнання однокімнатної квартири, що знаходиться за адресом: АДРЕСА_1 ; автомобіля RENAULT SCENIC, 2003 року випуску, об`єм двигуна 1998 (см.куб) та автомобіля АЗЛК 21412, 1991 року випуску, об`єм двигуна 1500 (см.куб), об`єктом спільної сумісної власності подружжя, Суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкції правил ст. 60 СК України свідчить про запровадження презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначений правовий висновок викладений, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 25.02.2021 у справі № 335/10739/17, від 06.02.2018 у справі № 235/9895/15-ц, від 05.04.2018 у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Як зазначено, зокрема у постанові від 19.10.2021 у справі № 521/1695/18 (провадження № 61-17105св20) критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 30.10.2023 у справі № 344/16831/20 (провадження № 61-11614св23) зазначено, що: «згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто, статтею 60 СК України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Згідно зі ст.ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Отже, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними».

Крім того, суд звертає увагу на те, що у постанові Верховного Суду від 22.01.2020 у справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19) вказано, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності, належить подружжю з моменту його набуття, незалежно від того, за ким із подружжя здійснена реєстрація права (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18.01.2023 у справі № 359/441/20, провадження № 61-6735св22).

На підставі наведеного, Суд вважає, що однокімнатна квартира, що знаходиться за адресом: АДРЕСА_1 ; автомобіль RENAULT SCENIC, 2003 року випуску, об`єм двигуна 1998 (см.куб) та автомобіль АЗЛК 21412, 1991 року випуску, об`єм двигуна 1500 (см.куб) є об`єктом спільної сумісної власності та підлягає поділу між подружжям в рівних частинах.

Щодо вимог позову про припинення права спільної сумісної власності подружжя на однокімнатну квартиру і автомобілі та виділення їх відповідачу, Суд зазначає наступне.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній власності, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Таким чином, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду із позовом на підставі статті 364 ЦК України.

З матеріалів справи вбачається, що позивач та відповідач не зможуть спільно користуватися спірною квартирою.

Як вбачається із висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи №499/24-22 від 08.08.2024 «Враховуючи нормативну базу, об`ємно-планувальне та конструктивне рішення квартири АДРЕСА_3 , розмір часток співвласників (1/2 до 1/2), квартира не ділиться між співвласниками на дві окремі квартири з влаштуванням окремих входів і збереженням існуючого рівня комфорту».

У пунктах 1-3 частини першої статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим.

З огляду на викладене, Суд приходить до обґрунтованого висновку, що спірна квартира та автомобілі, які перебувають у фактичному користуванні відповідача, в розумінні ст.183 ЦК України є неподільними речами, оскільки їх неможливо поділити в натурі без втрати їхнього цільового призначення.

Щодо позовних вимог про стягнення грошової компенсації за одну другу частку ринкової вартості квартири та автомобілів, Суд зазначає наступне.

Правовідносини, в яких позивач просить припинити право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки.

Заявляючи відповідні вимоги, позивач погоджується на отримання грошової компенсації, а відповідач, у свою чергу, не завжди згоден її виплачувати. При цьому залишення неподільної речі у спільній власності без проведення реального поділу не позбавить того з подружжя, хто фактично цією річчю користується, можливості користуватися нею в подальшому. Одночасно інший з подружжя позбавляється як можливості користуватися спірною річчю, хоча вона перебуває у спільній власності, так і грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла.

Оцінюючи положення ч. 5 ст. 71 СК України як такі, що застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку у спільному майні, Верховний Суд робить висновок, що ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач.

Аналогічні висновки висловлені, зокрема у постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 210/4854/15-ц (провадження № 61-30421св18) та від 03 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц (провадження № 61-46326св18).

Частиною 1 та 2 ст. 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній власності, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Таким чином, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду із позовом на підставі статті 364 ЦК України.

Верховний Суд виснував, що суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21)).

Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них надалі вчиняти узгоджені дії для вичерпання конфлікту.

Спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (пункт 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20)).

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абз. 1 п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11).

З матеріалів справи вбачається, що 15.11.2023 представник позивача звернувся до ТОВ «ЗАХІД-ЕКСПЕТР» (сертифікат суб`єкта оціночної діяльності №16/21 від 18 січня 2021) з метою визначення вартості однокімнатної квартири, що знаходиться за адресом: АДРЕСА_1 ; автомобіля RENAULT SCENIC, 2003 року випуску, об`єм двигуна 1998 (см.куб) та автомобіля АЗЛК 21412, 1991 року випуску, об`єм двигуна 1500 (см.куб).

Згідно висновків про вартість майна наданих оцінювачем ТОВ «ЗАХІД-ЕКСПЕТР» від 15.11.2023 вартість однокімнатної квартири, що знаходиться за адресом: АДРЕСА_1 становить 1 216 000 гривень; вартість автомобіля RENAULT SCENIC, 2003 року випуску, об`єм двигуна 1998 (см.куб) становить 170 000 гривень та вартість автомобіля АЗЛК 21412, 1991 року випуску, об`єм двигуна 1500 (см.куб) становить 30 200 гривень.

Натомість, відповідач не надав до суду Звіт про оцінку майна. До того ж, жодна із сторін не зверталась до суду з клопотанням про призначення судової експертизи для визначення ринкової вартості спірного майна.

Таким чином, суд бере до уваги Висновки про вартість майна наданих оцінювачем ТОВ «ЗАХІД-ЕКСПЕТР» від 15.11.2023, оскільки сторонами не заперечувалась, що зазначена сума відповідає дійсній вартості квартири та автомобілів, а тому більш точно відображає дійсну ринкову вартість спірного майна на час розгляду справи.

У постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі № 6-2925цс15 міститься висновок про те, що «з врахуванням закріплених в п. 6 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до ч.3 ст. 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. Таким чином, суд має встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до ч.3 ст. 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар».

Позивач вбачає за доцільне здійснити поділ вказаного нерухомого майна шляхом, який вказаний у її позовній заяві - залишення майна у особистій приватній власності відповідача із компенсацією вартості частки позивача.

При цьому, доводи відповідача про те, що він фінансово не спроможний здійснити виплату компенсації вартості частки позивача не заслуговують на увагу, оскільки Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08.02.2022, яка прийнята у справі №209/3085/20 виснувала, що така платоспроможність не має значення для вирішення спору, у якому про припинення своєї частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ та отримання відповідної компенсації на свою користь просить позивач. У разі задоволення цього позову відповідач стає одноосібним власником речі. Тому його не можна вважати неплатоспроможним. Більше того, якщо для задоволення позову про стягнення коштів суд мав би враховувати платоспроможність відповідача на час розгляду справи, то стягнення у судовому порядку багатьох боргів було би неможливим саме з цієї причини.

Факт відсутності у відповідача коштів для одномоментної виплати компенсації позивачеві сам по собі не може бути ознакою надмірності тягаря з такої виплати. Якщо у цього відповідача будуть відсутні кошти, зокрема регулярні доходи, для реального виконання рішення суду, за яким на користь позивача треба виплатити компенсацію, то під час виконавчого провадження виконавець може звернути стягнення на майно відповідача, у тому числі на присуджену йому річ (стаття 56 Закону України «Про виконавче провадження»). Виручені від реалізації кошти спрямовуються на задоволення вимог стягувача, сплату виконавчого збору, відшкодування витрат виконавчого провадження тощо.

Також хибним є висновок про те, що стягнення на користь позивачки компенсації за її частку у праві спільної сумісної власності на майно подружжя становитиме для відповідача надмірний тягар, суперечитиме принципу пропорційності та порушуватиме баланс приватних інтересів. За обставин цієї справи дисбаланс останніх виникне якраз унаслідок того, якщо суд відмовить у задоволенні позовних вимог позивачки.

Суд вважає помилковим висновок апеляційного суду про те, що таке стягнення призведе до порушення права відповідача на мирне володіння його майном (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції), зокрема внаслідок нібито примусового набуття права власності на автомобіль і відсутності згоди на виплату компенсації позивачці. Відповідач є власником цієї речі як такої, яку він придбав разом із позивачкою у шлюбі, тобто у спільну сумісну власність. Тому не є примусовим набуттям права приватної власності стягнення з одного співвласника такого майна компенсації на користь іншого співвласника, який відмовляється від своєї частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ, щоби врегулювати конфлікт щодо користування та розпорядження нею. Більше того, суд не позбавляє відповідача його частки у праві на це спільне майно, а через рішення про стягнення з останнього відповідної компенсації збалансовує інтереси двох співвласників, які не дійшли згоди щодо долі неподільної речі.

Аналізуючи наведені норми закону, суд дійшов висновку, що придбане сторонами під час шлюбу майно, а саме: однокімнатна квартира, що знаходиться за адресом: АДРЕСА_1 ; автомобіль RENAULT SCENIC, 2003 року випуску, об`єм двигуна 1998 (см.куб) та автомобіль АЗЛК 21412, 1991 року випуску, об`єм двигуна 1500 (см.куб) є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і підлягають поділу шляхом визнання за відповідачем, як фактичним користувачем, права власності на зазначену квартиру та автомобілі і стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації вартості 1/2 частини ринкової вартості однокімнатної квартири, що знаходиться за адресом: АДРЕСА_1 , що становить суму 608000 гривень, 1/2 частки ринкової вартості автомобіля RENAULT SCENIC, 2003 року випуску, що становить суму 85000 гривень, та 1/2 частки ринкової вартості автомобіля АЗЛК 21412,1991 року випуску, що становить суму 15100 гривень.

Відповідно до п. 6 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати.

Згідно зі ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Враховуючи те, що позов задоволено, у відповідності до статті 141 ЦПК України, із відповідача в користь позивача, слід стягнути понесені позивачем та документально підтверджені судові витрати, що складаються із судового збору в розмірі 7081 грн. та витрат пов`язаних із проведення судової будівельно-технічної експертизи в розмірі 6058,24 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 7, 10-13, 18, 43, 44, 49, 76-83, 133, 141, 174, 175, 179, 187, 258, 263, 265, 268 ЦПК України, ст.ст. 60, 69, 70, 71, 364, СК України, суд,

у х в а л и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 , задовольнити.

Визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однокімнатну квартиру, що знаходиться за адресом: АДРЕСА_1 ; автомобіль RENAULT SCENIC, 2003 року випуску, об`єм двигуна 1998 (см.куб) та автомобіль АЗЛК 21412, 1991 року випуску, об`єм двигуна 1500 (см.куб).

Припинити право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на однокімнатну квартиру, що знаходиться за адресом: АДРЕСА_1 ; автомобіль RENAULT SCENIC, 2003 року випуску, об`єм двигуна 1998 (см.куб) та автомобіль АЗЛК 21412, 1991 року випуску, об`єм двигуна 1500 (см.куб) та виділити вказане майно у особисту приватну власність ОСОБА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за 1/2 частку ринкової вартості однокімнатної квартири, що знаходиться за адресом: АДРЕСА_1 в сумі 608000 гривень, за 1/2 частку ринкової вартості автомобіля RENAULT SCENIC, 2003 року випуску в сумі 85000 гривень, за 1/2 частку ринкової вартості автомобіля АЗЛК 21412,1991 року випуску в сумі 15100 гривень.

Стягнути із ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 7081 гривень судового збору.

Стягнути із ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 6058,24 гривень сплачених позивачем за проведення судової будівельно-технічної експертизи.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_4 , адреса фактичного місця проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Головуючий суддяВ. Л. Дзюбич