ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/247/25 Справа № 932/217/24 Суддя у 1-й інстанції - Цитульський В. І. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючої - Городничої В.С.,

суддів: Петешенкової М.Ю., Єлізаренко І.А.,

за участю секретаря судового засідання Гвоздєва М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 25 квітня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус дніпровського міського нотаріального округу Батова Людмила Григорівна про усунення від права на спадкування,

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2024 року позивачі звернулися до суду з позовом, пред`явленим до ОСОБА_4 , де третьою особою визначили приватного нотаріусу ДМНО Батову Л.Г., на предмет усунення ОСОБА_4 від права на спадкування після смерті ОСОБА_5 , який був чоловіком та батьком позивачів та помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Реймс Франції, обґрунтовуючи це тим, що позивачі звернулися зі заявами про прийняття спадщини та дізналися про подання заяви про прийняття спадщини також ОСОБА_6 , який назвався сином спадкодавця.

Позивачі зазначають, що про сина спадкодавця їм не було нічого не відомо, він не з`являвся в житті ОСОБА_5 , який перебував у безпорадному стані, не цікавився його станом, не надавав допомоги, що, в силу ч.5 ст. 1224 ЦК України, є підставою для усунення відповідача від спадкування /а.с.3-5/.

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 25 квітня 2024 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 , ОСОБА_2 відмовлено /а.с.140-142/.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачі основну увагу зосередили на запереченні того факту, що відповідач є спадкоємцем. Проте, така обставина не є підставою для усунення від права на спадкування, а може свідчити про відсутність права на спадкування, чого позивачі не заявляли. Крім того, відповідні доводи позивачів є передчасними, адже нотаріусом не видано відповідачу свідоцтва про право на спадщину, яким би могли бути порушені права позивачів.

Позивачами не обґрунтовано та не доведено існування сукупності обставин, передбачених ч.5 ст. 1224 ЦК України, що виключає задоволення позовних вимог позивачів, не встановлено, що відповідач усвідомлював свій обов`язок забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, мав можливість його виконувати.

Враховуючи, що спадкодавець проживав разом із позивачами, а пізніше поїхав на лікування до своєї сестри, позивачами не доведено потреби спадкодавця в допомозі саме відповідача.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивачі у травні 2024 року подали спільну апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невірно та необ`єктивно встановлені судом обставини, не сприяючи їм у наданні доказів, зокрема, залученні до матеріалів справи як доказ медичної документації хвороби померлого ОСОБА_5 , просили скасувати рішення суду та ухвалити нове із задоволення позовних вимог /а.с.150-153/.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції помилково визначив, що позивачі, звертаючись з цим позовом, ставлять лише під сумнів, що відповідач є сином померлого, натомість, не звернув уваги на те, що позивачі наголошували на тому, що відповідач не з`являвся у житті померлого спадкодавця, не цікавився його станом, ігнорував його існування. Тоді як покійний спадкодавець знаходився у безпорадному стані і потребував допомоги саме чоловічої, тобто, сина, бо був інвалідом і пересувався на візку. Також суд першої інстанції не взяв до уваги такі пояснення свідків зі сторони позивачів.

Разом з цим скаржники зазначили, що висновок суду про те, що відповідач не усвідомлював свій обов`язок забезпечувати підтримку та допомогу спадкодавцю, не відповідає дійсності, адже відповідач за документами позиціонує себе як сина ОСОБА_5 та, за свідченнями свідків зі сторони відповідача, які пояснювали, що лікуванням ОСОБА_5 займалась його сестра, що підтримувала з відповідачем зв`язок, останній надав кошти на поховання, а не на лікування, що свідчить про обізнаність відповідача щодо стану ОСОБА_5 та потреби його у чоловічій допомозі.

Також суд першої інстанції встановив факт розірвання шлюбу між позивачем ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , однак це не відповідає дійсності, оскільки у лютому 1993 року вони розірвали шлюб, а вдруге його зареєстрували 26 березня 1993 року, який до смерті ОСОБА_5 розірваний не був.

Скаржники наголошують, що судом першої інстанції не було надано оцінки свідченням свідків зі сторони відповідача, які його на власні очі навіть не бачили, а були знайомі з ним зі соцмереж. Натомість, свідки позивачів стверджували, що ОСОБА_5 через інвалідність потребував саме допомоги з боку чоловіка, оскільки жінки в сім`ї не могли його підняти самотужки на четвертий поверх, де він проживав, тому ОСОБА_5 фактично оселився у гаражі та заробляв собі на хліб та ліки на інвалідному візку.

Крім того, позивач ОСОБА_2 зазначає, що судовим рішенням зовсім не зазначено підстав захисту її законних прав та інтересів, як і порушено зазначення прізвища відповідача.

Відповідач, не скориставшись свої правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , не подавав, але, в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзивів на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_2 необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_3 та спадкодавець ОСОБА_5 7 уклали шлюб 28 серпня 1984 року та повторно 26 березня 1993 року.

Доказів на підтвердження часу та підстав розірвання шлюбу, укладеного 26 березня 1993 року, позивачами не надано.

Позивач ОСОБА_2 є дочкою спадкодавця ОСОБА_5 ..

Згідно свідоцтва про смерть № 1802, ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Реймс Французької Республіки.

На виконання ухвали суду приватним нотаріусом ДМНО Батовою Л.Г. надано спадкову справу заведену після смерті ОСОБА_5 , з якої встановлено наступне:

- 17 жовтня 2023 року надійшла заява про прийняття спадщини від ОСОБА_4 , як від сина спадкодавця, до якої долучено свідоцтво про народження та паспорт на вірменській мові із перекладом (ПІБ заявника ОСОБА_4 , ПІБ спадкодавця ОСОБА_5 );

- 26 жовтня 2023 ркоу надійшла заява про прийняття спадщини від ОСОБА_3 , як іншого із подружжя спадкодавця (у заяві вказано про обізнаність із наявністю інших спадкоємців: ОСОБА_2 та ОСОБА_4 );

- 14 грудня 2023 року надійшла заява про прийняття спадщини від ОСОБА_2 , як дочки спадкодавця.

Позивачами залучено іншого перекладача, яким перекладено свідоцтво про народження, надане відповідачем нотаріусу. Згідно такого перекладу ПІБ відповідача ОСОБА_4 , ПІБ батька ОСОБА_5 .

Свідки зі сторони відповідача стверджували, що ОСОБА_5 їм повідомляв про сина ОСОБА_7 , та що про такого сина знала позивач ОСОБА_3 . Також свідки вказували, що через конфлікти із останньою ОСОБА_5 був вимушений проживати в гаражі. Один зі свідків зазначав, що дав ОСОБА_5 частину грошових коштів на поїздку до Французької Республіки для лікування, яким займалася сестра спадкодавця ОСОБА_8 .

Свідки зі сторони позивача стверджували про те, що їм невідомо про сина ОСОБА_5 , а також що останній хворів та йому позичали грошові кошти. Також свідки вказували, що ОСОБА_5 проживав в гаражі, який було облаштовано під житло, у зв`язку із тим, що він не міг підніматися до квартири, розташованої на четвертому поверсі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції, керуючись ст.ст.1224, 1261 ЦК України та усталеною судовою практикою з розгляду аналогічних справ, вважав недоведеними вимоги позивачів, зокрема, всіх складових ч.5 ст. 1224 ЦК України. Також вважав, що встановлення фактів будь-яких родинних відносин між сторонами та померлим спадкодавцем у даній справі є неприпустимим, адже, позивачі мають сумнів щодо родинності сина померлого ОСОБА_5 .

Крім того, суд першої інстанції вважав, що приватним нотаріусом ще не видавались свідоцтва про спадщину, а тому доводи позивачів є передчасними.

Колегія суддів повністю погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Колегія суддів зазначає, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові.

Також колегія суддів, в силу положень ст. 263 ЦПК України, приймає до уваги висновки Верховного Суду з визначення судової практики у цій категорії справ та зазначає, до тривалий час Верховний Суд мав незмінну практику щодо перегляду рішень про усунення від права на спадкування та зауважував, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані (частина п`ятя статті 1224 ЦК України).

Тлумачення частини п`ятої статті 1224 ЦК України свідчить, що усунення від права на спадкування за законом можливе за наявності таких умов: ухилення спадкоємця від надання допомоги спадкодавцеві при наявності у нього можливості її надання; перебування спадкодавця у безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 березня 2018 року у справі № 337/6000/15-ц (провадження № 61-1302св18), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц (провадження № 61-15926св18).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 січня 2023 року у справі № 467/350/21 (провадження № 61-19847св21) зазначено, що:

«для задоволення вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.

Правила частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов`язані утримувати спадкодавця.

Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

Аналогічні правові висновки викладено Верховним Судом у постанова від 29 червня 2021 року у справі № 750/9209/20-ц (провадження № 61-6290св21), від 06 жовтня 2021 року у справі № 741/1714/18 (провадження № 61-5519св21), від 21 жовтня 2021 року у справі № 766/14057/17 (провадження № 61-6003св21), від 19 травня 2022 року у справі № 132/2991/20 (провадження № 61-9112св21)».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 березня 2023 року в справі № 156/1111/20 (провадження № 61-10814св22) вказано, що:

«правило абзацу другого частини третьої статті 1224 ЦК України стосується особи, яка зобов`язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами СК України. Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку. Непред`явлення спадкодавцем, який мав право на утримання, позову про стягнення аліментів до особи, яка претендує на спадщину, не є достатньою підставою для відмови в позові про усунення від права на спадкування.

Вищенаведене закріплено у постанові Верховного Суду від 26 квітня 2023 року у справі №127/28690/21.

Отже, враховуючи чисельну усталену судову практику з розгляду порушеного позивачами питання у своєму позові, колегія суддів зазначає, що у справі, що переглядається, судом першої інстанції вірно встановлено, що у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи, а також вірно та об`єктивно встановлено, що позивачі не довели того факту, що відповідач навмисно ухилявся від надання допомоги спадкодавцеві та взагалі мав таку можливість, а також, що відповідач усвідомлював свій обов`язок забезпечити підтримку спадкодавцеві.

Крім того, колегія суддів відзначає, що позивачами не було доведено, що відповідач не надавав жодної допомоги для ОСОБА_5 , враховуючи, що факт надання грошових коштів для поховання останнього судом першої інстанції встановлений. Також позивачі не довели, що відповідач усіляко ухилявся від свого такого обов`язку, враховуючи ще і те, що матеріали справи не містять доказів, а з пояснень свідків не встановлювалось обізнаність відповідача про стан здоров`я спадкодавця, яким, за поясненнями сторони позивачів, займались самі позивачі.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, який є вмотивованим та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги висновків як суду першої інстанції, так і колегії суддів не спростовують та зводяться до цитування висновків суду першої інстанції та трактування таких висновків на власний розсуд.

Інших доводів, які б не досліджувались судом першої інстанції та яким би не надавалась оцінка скаржники не наводять та відповідних доказів не надають.

Вимогами ч.1 ст. 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 25 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: М.Ю. Петешенкова

І.А. Єлізаренко