ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2025 року м.Кривий Ріг

справа № 243/11738/20

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Остапенко В.О.,

суддів Агєєва О.В., Зубакової В.П.

секретар судового засідання Лідовська А.А.

сторони:

позивач за первісни м позовом ОСОБА_1

відповідач за первісним позовом ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Дорошенко Євгеній Валерійович, на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 14 жовтня 2024 року, яке ухвалено суддею Воронковим Д.В. у м. слов`янську Донецької області, та повне судове рішення складено 23 жовтня 2024 року,

УСТАНОВИВ:

В грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності.

В обґрунтування вимог позивач посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько та дідусь ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , після смерті якого залишилася спадщина у вигляді житлових будинків АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 та земельних ділянок площею 0,2500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, і площею 0,0649 га для ведення особистого селянського господарства, які розташовані за тією ж адресою.

24 жовтня 2013 року ОСОБА_3 заповів ОСОБА_2 житловий будинок АДРЕСА_1 , та приватизовану земельну ділянку за вказаною адресою без зазначення розміру земельної ділянки.

17 жовтня 2017 року ОСОБА_2 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку у зв`язку з відсутністю документів, які посвідчують право власності на ім`я спадкодавця.

31 жовтня 2018 року ОСОБА_1 прийняв спадщину - житловий будинок АДРЕСА_3 , про що отримав свідоцтво про право на спадщину за законом, проте, нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку, на якій розташований будинок, через втрату оригіналів правовстановлюючих документів.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 28 липня 2009 року за життя ОСОБА_3 , після померлої дружини ОСОБА_4 , набув право власності на земельну ділянку площею 0,3149 га, яка розташована по АДРЕСА_3 , кадастровий номер :06:000:0103. Згідно державних актів на право приватної власності на землю серії ЯИ № 391391 та серії ЯИ № 391392 від 08 квітня 2010 року за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на земельні ділянки по АДРЕСА_4 загальною площею 0,3149 га., кадастровий номер :06:000:0110 площею 0,2500 га, - кадастровий номер № :06:000:0111 площею 0,0649 га, Тобто, вбачається, що вищевказані земельні ділянки з початку їх надання були розташовані за адресою АДРЕСА_3 , а житлові будинки АДРЕСА_4 на теперішній час розташовані на одній з цих ділянок.

ОСОБА_1 зазначає, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке набуває особа. Визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду. Оскільки у заповіті ОСОБА_3 не зазначено ідентифікуючих ознак земельної ділянки, яку він заповів ОСОБА_2 , а ним ( ОСОБА_4 ) прийнято спадщину на будинок АДРЕСА_3 , він вважає, що за ним має бути визнано право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,2500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку та на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0649 га для ведення особистого селянського господарства, які розташовані по АДРЕСА_4 .

В березні 2021 року ОСОБА_2 звернулась до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про тлумачення змісту заповіту, визнання права власності та скасування свідоцтва про право на спадщину.

В обґрунтування зустрічних вимог ОСОБА_2 посилається на те, що ОСОБА_3 на випадок своєї смерті склав два заповіти, першим з яких заповів житловий будинок АДРЕСА_5 ОСОБА_2 ; а другим заповів ОСОБА_1 дві земельних паї. Зазначає, що вона з родиною мешкала у будинку АДРЕСА_1 разом зі спадкодавцем ОСОБА_3 з 2000 року і до дня смерті останнього доглядала за ним, дбала за його станом здоров`я, займалася похованням. Ще за життя дід визначився з розподілом спадщини, сину - паї, онучці - домоволодіння. Після смерті ОСОБА_3 вона звернулася до нотаріальної контори, однак у отриманні свідоцтва про право на спадщину їй було відмовлено через відсутність оригіналів правовстановлюючих документа. Під час звернення до суду було з`ясовано, що ОСОБА_4 оформив право власності на будинок АДРЕСА_3 в порядку спадкування. Згідно Державних актів, земельні ділянки кадастровий номер :06:000:0110 та :06:000:0111розташовані по АДРЕСА_6 .

Оскільки заповіт на ім`я ОСОБА_2 складено 24 жовтня 2013 року, то вважає, що секретарем Рай-Олександрівської сільської ради допущено помилку під час складання тексту заповіту в частині поштової адреси об`єктів нерухомості, які увійшли до спадщини, що грубо порушене право ОСОБА_2 на спадкування подвір`я у цілому, як на те була воля спадкодавця. Так, у спірному заповіті зазначено, що «…житловий будинок із господарськими будівлями та приватизованою земельною ділянкою, який розташований за адресою: АДРЕСА_7 , заповідаю ОСОБА_2 ». Таким чином, заповітом охоплено як мінімум три об`єкти: житловий будинок; приватизована земельна ділянка кадастровий номер :06:000:0110, загальною площею 0,25 га., але на ній розміщений і спірний будинок 38. Цілком нелогічно є розпорядження щодо земельної ділянки, без урахування будинку, який розміщений на ній.

Вважає, що свідоцтво про право на спадщину за законом, видане державним нотаріусом Другої слов`янської державної нотаріальної контори Донецької області на ім`я ОСОБА_1 від 31 січня 2018 року, є таким, що суперечить вимогам чинного законодавства України, і відповідно до ст. 1301 ЦК України має бути визнаним недійсним.

На підставі наведеного вище ОСОБА_2 просила суд розтлумачити заповіт від 24 жовтня 2013 року, посвідчений головою Рай-Олександрівської сільської ради Білоусовою Г.І., зареєстрований у реєстрі за № 33 як такий, що передбачає на випадок своєї смерті розпорядження ОСОБА_3 наступного змісту «…житловий будинок із господарськими будівлями та приватизованою земельною ділянкою, який розташований за адресою: АДРЕСА_7 та АДРЕСА_3 , заповідаю ОСОБА_2 ». Визнати за ОСОБА_2 в порядку спадкування за заповітом після смерті діда ОСОБА_3 право власності на житловий будинок АДРЕСА_5 . Визнати за ОСОБА_2 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 право власності на житловий будинок АДРЕСА_2 . Визнати за ОСОБА_2 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд кадастровий номер :06:000:0110, загальною площею 0,2500 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_6 . Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане державним нотаріусом Другої слов`янської державної нотаріальної контори Донецької області на ім`я ОСОБА_1 від 31 січня 2018, зареєстроване у реєстрі за № 67.

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 14 жовтня 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності, відмовлено. Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про тлумачення змісту заповіту, визнання права власності та скасування свідоцтва про право на спадщину, залишено без задоволення.

Додатковим рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 13 листопада 2024 року заяву ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Дорошенко Є.В., про ухвалення додаткового рішення задоволено.

Доповнено резолютивну частину рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 14 жовтня 2024 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про тлумачення змісту заповіту, визнання права власності та скасування свідоцтва про право на спадщину наступним абзацом:«Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 право власності на житловий будинок АДРЕСА_5 , загальною площею 109,0 кв.м., який складається із А1- житловий будинок, Б сарай, В - погріб, №1 частка колодязя, №2 огорожа, № 3 ворота».

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Дорошенко Є.В., посилаючись на незаконність рішення суду першої інстанції в частині вирішення зустрічного позову, порушення норм матеріального права, просить скасувати рішення суду в частині позовних вимог ОСОБА_2 , які залишилися без задоволення, та залишити в силі щодо відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . Ухвалити нове рішення, яким зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга, окрім посилання на обставини справи, мотивована тим, що оскаржуване рішення не містить інформації про клопотання (зазначене у зустрічному позові та заявлене під час судового засідання 26 березня 2021 року) представника ОСОБА_2 щодо виклику свідків з обґрунтуванням конкретної позиції щодо підтвердження фактів та обставин, які мали суттєве значення для розгляду справи; клопотання від 17 серпня 2021 року про витребування у КП БТІ повної інформації з архіву щодо подвір`я за адресою АДРЕСА_7 та АДРЕСА_1 за хронологією подій від самого початку як з`явилися ці об`єкти нерухомості (від будівництво, спадкування, іншим чином перехід права власності) і особливо з обов`язковим повним відображенням погосподарських споруд та будівель, оскільки у матеріалах справи № 243/11738/20 містилися суперечливі одна одній Довідки з КП БТІ.

Оскаржуване рішення не містить інформації про такі процесуальні дії як зупинення провадження і його поновлення, з інформації, що міститься в електронному кабінеті в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі по цій справі не можливо встановити у зв`язку з чим була така тривала перерва між призначеними до розгляду судовими засіданнями від 23 листопада 2021 року до 23 листопада 2023 року (сповіщено представників сторін 19 жовтня 2023 року). І, відповідно, матеріали справи не містять жодного документу, яким би було обґрунтовано не проведення розгляду справи протягом 2 (двох) років.

Суд поверхнево дослідивши матеріли справи і не надавши належної оцінки доказам зі сторони ОСОБА_2 , прийшов до висновку, що ОСОБА_3 фактично набув в порядку спадкування після смерті дружини право власності на житлові будинки АДРЕСА_8 , але при житті не зареєстрував своє право на нерухоме майно у встановленому законом порядку. Наведений висновок суду грубо суперечить матеріалам справи, оскільки спадкодавець ОСОБА_3 був власником будинку АДРЕСА_1 відповідно до Свідоцтва про право власності від 21 грудня 1988 року (копія наявна у матеріалах справи, але суд не посилається на цей документ), а власником будинку АДРЕСА_3 став на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 28 липня 2009 року у результаті переоформлення спадщини після померлої дружини. І відповідно, до матеріалів, наданих КП БТІ він зареєстрував право власності на ці об`єкти у встановленому законом порядку.

Вказує на те, що у матеріалах справи наявні докази про те, що спадкодавець не звертався до органів державної влади з питанням про зміну поштової адреси, чи присвоєння нової поштової адреси або об`єднання декількох поштових адрес в одну, а відповідно, спірні об`єкти нерухомості під № НОМЕР_2 і № НОМЕР_3 , що належали спадкодавцю ОСОБА_3 на праві приватної власності на підставі вказаних вище документів, він юридично не об`єднував і, можна припустити, що і не мав на те наміру, оскільки був законним власником як земельної ділянки, на якій вони розташовані, так і цих житлових будинків та господарських споруд до них. Але при цьому, це все вважав одним подвір`ям, що достовірно та точно було доведено показами свідків, яким суд не надав належної оцінки.

Також вказує, що нотаріусом не перевірено інформацію щодо належності права власності на земельну ділянку під будинком АДРЕСА_3 , всупереч наявним у матеріалах спадкової справи не вжито жодних заходів про з`ясування подальшої долі спадкового майна, яке заповідав ОСОБА_3 ОСОБА_2 , видано свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок, який розміщений на земельній ділянці ОСОБА_2 . Станом на момент оформлення нотаріусом спірного Свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_1 за законом від 31 січня 2018 року, зареєстрованого в реєстрі за № 67 на будинок АДРЕСА_3 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вже містилася інформація про реєстрацію права власності на вказану земельну ділянку за ОСОБА_2 судом першої інстації не надано належної правової оцінки вказаному факту, більше того, не вмотивовано абсолютно відхилення конкретно цієї позовної вимоги.

Відсутність у заповіті прямого посилання на кадастровий номер, цільове призначення останньої, площі не відміняє дійсної волі заповідача щодо настання реальних наслідків вчиненого ним правочину, що в разі його смерті ОСОБА_2 успадкує земельну ділянку під будинком АДРЕСА_1 . Судом першої інстанції не надано належної правової оцінки зазначеному факту, не враховано сутність неподільності земельної ділянки (в матеріалах справи було достатньо документів, які підтверджували цей факт, у т.ч. і покази свідків), яку заповідав спадкодавець ОСОБА_3 саме ОСОБА_2 .

Судом першої інстанції не надано оцінки тому, що ОСОБА_2 переоформила свої спадкові права на підставі рішення суду, у тому числі і на спірну земельну ділянку, і зареєструвала ці права у Реєстрі речових прав на нерухоме майно задовго до отримання ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за законом на будинок, який розташований на земельній ділянці, що ОСОБА_2 заповідав спадкодавець.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, представника ОСОБА_2 адвоката Руденську В.В., яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін, з наступних підстав.

Рішення суду першої інстанції не оскаржено в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності тому, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в цій частині рішення суду першої інстанції не підлягає перегляду судом апеляційної інстанції.

Як установлено судом та убачається із матеріалів справи, з копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17 вересня 2002 року, посвідченого державний нотаріусом Другої слов`янської ДНК, зареєстрованого в реєстрі за № 754, слідує, що ОСОБА_4 успадкувала, у тому числі, житловий будинок АДРЕСА_2 .

З відомостей КП «Бюро технічної інвентаризації» № 3265-4/045/01 від 15 грудня 2020 року вбачається, що згідно матеріалів інвентаризаційної справи на житловий будинок АДРЕСА_1 , даний житловий будинок побудований у 1968 році. Право власності було зареєстроване на підставі свідоцтва про право власності, виданого Виконкомом Слов`янської районної ради народних депутатів від 10 квітня 1989 року, згідно виписки з рішення виконкому Слов`янської районної ради народних депутатів від 21 грудня 1988 року № 367. Згідно матеріалів інвентаризаційної справи на житловий будинок АДРЕСА_3 , даний житловий будинок побудований у 1956 році. Право власності було зареєстроване на підставі свідоцтва про право власності виданого Виконкомом Слов`янської районної ради народних депутатів від 10 квітня 1989 року, згідно виписки з рішення виконкому Слов`янської районної ради народних депутатів від 21 грудня 1988 року № 367.

Вказана інформація також підтверджується змістом інвентаризаційних справ № 520 та № 535 на будинки АДРЕСА_1 та АДРЕСА_3 .

Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 28 липня 2009 року ОСОБА_3 успадкував після смерті дружини ОСОБА_4 спадкове майно, яке складається з земельної ділянки площею 0,3149 га, по АДРЕСА_3 , що також підтверджується копією витягу зі спадкового реєстру 20800773 від 28 липня 2009 року.

Таким чином, ОСОБА_3 фактично набув в порядку спадкування після смерті дружини право власності на житлові будинки АДРЕСА_8 , але при житті не зареєстрував своє право на нерухоме майно у встановленому законом порядку.

Згідно копії державних актів на право приватної власності на землю серій ЯИ № 391391 та ЯИ № 391392 від 08 квітня 2010 року, ОСОБА_3 за життя належали земельні ділянки кадастровий номер :06:000:0110 площею 0,2500 га та № :06:000:0111 площею 0,0649 га, які розташовані по АДРЕСА_4 . Вищевказані відомості підтверджується також витягами з Державного земельного кадастру № НВ-017 та № НВ-017 від 28 серпня 2017 року.

Суд звернув увагу на зміну адреси вказаних земельних ділянок з № 38 на № 36-38, яка має місце у вищевказаних правовстановлюючих документах

Згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 від 10 травня 1961 року ОСОБА_3 доводився батьком ОСОБА_1

24 жовтня 2013 року на випадок своєї смерті ОСОБА_3 склав заповіт, який був посвідчений головою Рай-Олександрівської сільської ради Білоусовою Г.І., зареєстрований у реєстрі за № 33, та яким заповів ОСОБА_2 будинок АДРЕСА_5 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що вбачається з копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 від 13 лютого 2015 року.

ОСОБА_1 успадкував після смерті батька ОСОБА_3 житловий будинок АДРЕСА_3 , що складається з будинку літ А, літня кухня сарай Б, душ В, вбиральня Т, 1/2 частина колодця № 1, що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 31 січня 2018 року, посвідченого державним нотаріусом Другої слов`янської ДНК, зареєстрованого в реєстрі за № 67 та витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 50741472 від 31 січня 2018 року.

Довідка КП «Бюро технічної інвентаризації» № 2364-2/0.45/01 від 09 серпня 2017 року вказує, що згідно матеріалів останньої поточної інвентаризації від 03 травня 2002 року, на земельній ділянці за адресою АДРЕСА_1 , розташовані: житловий будинок А-1, загальною площею 39,7 м.2, сарай Б, льох В,колодязь № 1, огорожа № 2,3.

31 січня 2018 року державним нотаріусом Другої слов`янської державної нотаріальної контори Резнікову С.О. було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом після ОСОБА_3 на земельну ділянку, що розташована в АДРЕСА_3 для обслуговування, господарських будівель та споруд та ведення особистого селянського господарства у заявку з відсутністю документа, що посвідчує право власності на земельну ділянку та Витягу з державного земельного кадастру про земельну ділянку на ім`я ОСОБА_3 ..

Згідно акту від 29 липня 2020 року, складеного секретарем Миколаївської міської ради, ОСОБА_2 дійсно проживає за адресою АДРЕСА_1 .

Аналіз змісту погосподарчої книги № 4 вказує, що спірне домоволодіння у АДРЕСА_3 , містить два будинки АДРЕСА_1 та АДРЕСА_3 .

Згідно технічної документації із землеустрою, складеного ПП «Землевпорядний центр» у 2009 році, видно факт встановлення в натурі межі земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 .

Ухвалюючи рішення про залишення без задоволення зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 в частині тлумачення змісту заповіту, в частині скасування свідоцтва про право на спадщину та в частині визнання за ОСОБА_2 в порядку спадкування за заповітом після смерті діда ОСОБА_3 права власності на житловий будинок АДРЕСА_5 , суд першої інстанції виходив з того, що ставлячи питання про тлумачення заповіту шляхом вказівки про те, що справжньою волею заповідача була передача їй ще й будинку АДРЕСА_3 , фактично просить змінити зміст заповіту, що є неприпустимим, а тому, позові вимоги в цій частині є необґрунтованими, недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню. Також суд не знайшов підстав для задоволення зустрічного позову в частині визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, видане на ім`я ОСОБА_1 від 31 січня 2018 року та визнання за ОСОБА_2 в порядку спадкування за заповітом після смерті діда ОСОБА_3 права власності на житловий будинок АДРЕСА_5 , оскільки ці позовні вимоги є похідними від вимог про тлумачення заповіту.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя статті 12, частина перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

Згідно зі статями 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд не втручається у процесуальну діяльність учасників процесу (реалізацію наданих їм процесуальних прав та виконання покладених на них процесуальних обов`язків), крім випадків, передбачених ЦПК України.

Отже, у процесуальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини.

Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту проживання однією сім`єю, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.

Згідно зі ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок свої смерті.

Виходячи з вимог ст.1256 ЦК України, тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями.

У разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до ст.213 цього Кодексу. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів.

Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін.

Однак, тлумачення заповіту судом не повинно змінювати волі заповідача, тобто, підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права власника щодо розпоряджання його майном на випадок смерті. Тлумачення заповіту є лише інструментом з`ясування волі заповідача після його смерті. Отже, суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю заповідача.

Неточне відтворення в заповіті власної волі заповідача щодо обсягу спадщини може бути зумовлене, перш за все, неоднаковим використанням у ньому слів, понять та термінів, які є загальноприйнятими у сфері речових, зобов`язальних, спадкових відносин тощо. Цьому також можуть сприяти й певні неузгодженості між змістом окремих частин заповіту і змістом заповіту в цілому, що ускладнюють розуміння волі заповідача щодо долі спадщини.

Отже, тлумаченню підлягає заповіт, який містить суперечність слів і понять.

Суд тлумачить заповіт на підставі дослідження змісту правочину без врахування показань свідків, переписки померлого, його щоденників тощо.

Таким чином, суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, адже це може спотворити волю заповідача. Частина 2 ст. 213 ЦК України не допускає, щоб при тлумаченні правочину здійснювався пошук волі учасника правочину, який не знайшов відображення у тексті самого правочину. При тлумаченні заповіту не допускається і внесення змін у зміст заповіту, ураховуючи також, що заповіт - це особисте розпорядження фізичної особи щодо належного їй майна, яким вона відповідно до законодавства має право розпоряджатися на момент укладення заповіту.

Зі змісту спірного заповіту, вбачається, що до складу спадщини входить виключно будинок АДРЕСА_5 .

Як вбачається з матеріалів справи, ставлячи питання про тлумачення заповіту шляхом вказівки про те, що справжньою волею заповідача була передача їй ще й будинку АДРЕСА_3 , фактично просить змінити зміст заповіту, що є неприпустимим, а тому, позові вимоги в цій частині є необґрунтованими, недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 в частині тлумачення заповіту.

Оскільки суд не встановив підстав для тлумачення заповіту суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на житловий будинок АДРЕСА_2 , а також щодо визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, видане на ім`я ОСОБА_1 від 31 січня 2018 року, оскільки ці позовні вимоги є похідними від вимог про тлумачення заповіту.

Також слід зауважити, що сторонами та їх представникам не надано суду жодного належного доказу на підтвердження меж та обсягів (площі) спірної земельної ділянки, необхідної для обслуговування будинків та віднесених до них господарських побудов та споруд; не заявлено клопотань про призначення по справі експертного дослідження для вирішення цього питання.

За таких обставин, враховуючи принцип диспозитивності та той факт, що суд позбавлений можливості самостійно визначити фактичні обсяги (площу, конфігурацію) земельної ділянки, в межах якої розташовані об`єкти нерухомості, що належать на праві власності сторонам, суд дійшов обгрунтованого висновку про недоведеність позовних вимог ОСОБА_2 в частині визнання за нею права власності на земельну ділянку АДРЕСА_3 , та відмовив у їх задоволенні.

Доводи апеляційної скарги про незазначеня в оскаржуваному рішенні інформації про заявлені клопотання та інформації про такі процесуальні дії як зупинення провадження і його поновлення, не є достатньою правовою підставою, в розумінні чинного законодавства, для скасування оскаржуваного рішення.

Колегією суддів не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги про те, що суд поверхнево дослідивши матеріли справи і не надавши належної оцінки доказам зі сторони ОСОБА_2 , прийшов до висновку, що ОСОБА_3 фактично набув в порядку спадкування після смерті дружини право власності на житлові будинки АДРЕСА_8 , але при житті не зареєстрував своє право на нерухоме майно у встановленому законом порядку, оскільки вказана обставина не простовує висновків суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення зустрічних вимог ОСОБА_2 в частині тлумачення заповіту, визнання права власності на житловий будинок АДРЕСА_2 та земельну ділянку, та скасування свідоцтва про право на спадщину.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що у матеріалах справи наявні докази про те, що спадкодавець не звертався до органів державної влади з питанням про зміну поштової адреси, чи присвоєння нової поштової адреси або об`єднання декількох поштових адрес в одну, а відповідно, спірні об`єкти нерухомості під № НОМЕР_2 і № НОМЕР_3 , що належали спадкодавцю ОСОБА_3 на праві приватної власності на підставі вказаних вище документів, він юридично не об`єднував і, можна припустити, що і не мав на те наміру, оскільки був законним власником як земельної ділянки, на якій вони розташовані, так і цих житлових будинків та господарських споруд до них. Але при цьому, це все вважав одним подвір`ям, що достовірно та точно було доведено показами свідків, яким суд не надав належної оцінки, оскільки вказані доводи не впливають на вирішення даного спору по суті.

Також колегією суддів не приймються до уваги, як такі, що не впливають на вирішення даного спору по суті, доводи апеляційної скарги про те що нотаріусом не перевірено інформацію щодо належності права власності на земельну ділянку під будинком АДРЕСА_3 , всупереч наявним у матеріалах спадкової справи не вжито жодних заходів про з`ясування подальшої долі спадкового майна, яке заповідав ОСОБА_3 ОСОБА_2 , видано свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок, який розміщений на земельній ділянці ОСОБА_2 .

Доводи апеляційної скарги про те, що станом на момент оформлення нотаріусом спірного Свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_1 за законом від 31 січня 2018 року, зареєстрованого в реєстрі за № 67 на будинок АДРЕСА_3 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вже містилася інформація про реєстрацію права власності на вказану земельну ділянку за ОСОБА_2 судом першої інстації не надано належної правової оцінки вказаному факту, більше того, не вмотивовано абсолютно відхилення конкретно цієї позовної вимоги колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки матеріали справи не містять доказів реєстрації права власності на вказану земельну ділянку, на якій розташований на будинок АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 , в матеріалах справи наявні докази реєстрації права власності на земельну ділянку, на якій розташований на будинок АДРЕСА_5 (том 1 а.с.24).

Доводи апеляційної скарги про те, що відсутність у заповіті прямого посилання на кадастровий номер, цільове призначення останньої, площі не відміняє дійсної волі заповідача щодо настання реальних наслідків вчиненого ним правочину, що в разі його смерті ОСОБА_2 успадкує земельну ділянку під будинком АДРЕСА_1 та судом першої інстанції не надано належної правової оцінки зазначеному факту, не враховано сутність неподільності земельної ділянки (в матеріалах справи було достатньо документів, які підтверджували цей факт, у т.ч. і покази свідків), яку заповідав спадкодавець ОСОБА_3 саме ОСОБА_2 колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки зводяться до невірного розуміння скаржником вимог законодавства та власного тлумачення норм процесуального права. Такі доводи оцінені судом першої інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Колегією суддів не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не надано оцінки тому, що ОСОБА_2 переоформила свої спадкові права на підставі рішення суду, у тому числі і на спірну земельну ділянку, і зареєструвала ці права у Реєстрі речових прав на нерухоме майно задовго до отримання ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за законом на будинок, який розташований на земельній ділянці, що ОСОБА_2 заповідав спадкодавець, оскільки вказаним доводам суд першої інстанції надавав оцінку. При цьому слід зазначити, що рішення, на підставі якого ОСОБА_2 в порядку спадкування за заповітом після смерті діда ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 109 кв.м, який відповідно до технічного паспорту БТІ складається з А1 - житловий будинок, Б - сарай, В - погріб, № 1 - 1/2 частка колодязя, № 2 - огорожа, № 3 - ворота; право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер :06:000:0110, загальною площею 0,2500 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , було скасовано постановою Донецького апеляційного суду від 10 листопада 2020 року та в задоволенні позову позову ОСОБА_2 про визнання в порядку спадкування за заповітом права власності на житловий будинок та земельну ділянку відмовлено.

Колегія суддів зауважує, що аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Дорошенко Євгеній Валерійович, залишити без задоволення.

Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 14 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 28 січня 2025 року.

Головуючий:

Судді: