ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2025 року м. Чернівці Справа № 716/1071/24

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Лисака І.Н.,

суддів: Височанської Н.К., Перепелюк І.Б.,

секретар: Бугай В.М.,

позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів»,

відповідач: ОСОБА_1 ,

при розгляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 13 листопада 2024 року, ухваленого під головуванням судді Вайновської О.Є., дата виготовлення повного тексту рішення суду 21 листопада 2024 року,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2024 року ТОВ «ФК «ЄАПБ» звернулося до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитними договорами в розмірі 217 242 грн.

В обґрунтування позову посилалося на те, що 01.06.2023 року між ТОВ «Маніфою» та ОСОБА_1 було укладено договір позики №5660309, який було підписано електронним підписом позичальника шляхом використання одноразового ідентифікатора, який було надіслано на номер відповідача.

18.10.2023 року між ТОВ «Маніфою» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» було укладено договір факторингу №18-10/2023, за яким позивач набув право вимоги до боржників, крім інших, і до відповідача у сумі 42 211 грн, що підтверджується і витягом з реєстру боржників.

31.05.2023 року між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №102851402 в електронній формі, в особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-комунікаційній системі Товариства (сайт, додаток).

27.10.2023 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» було укладено договір факторингу №27102023/1, відповідно до умов якого позивач набув право грошової вимоги до відповідача у сумі 61406 грн, що підтверджується і витягом з Провадження №22-ц/822/129/25

реєстру боржників.

13.06.2023 року між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №7459869, який укладено в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-комунікаційній системі Товариства (сайт, додаток).

27.10.2023 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» було укладено договір факторингу №27102023/1, відповідно до якого ТОВ «Мілоан» передало позивачу належні йому права вимоги, в тому числі й до відповідача на суму 66 500 грн.

01.06.2023 року між ТОВ «ФК «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 було укладено договір позики №78994844 в електронній формі.

14.06.2021 року між ТОВ «ФК «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу №14/06/21, відповідно до умов якого позивач набуло право грошової вимоги до відповідача у сумі 47125 грн, що підтверджується і витягом з реєстру боржників.

За наведеного вказує, що сторони між собою узгодили розмір позики, грошову одиницю, в якій надано позику, строк та умови кредитування, що свідчить про наявність волі відповідача для укладення таких договорів, на обумовлених в них умовах шляхом підписання таких за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

Оскільки відповідач не виконав умови договорів та з посиланням на норми права, які регулюють спірні правовідносини, просило позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 13 листопада 2024 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів»:

заборгованість за кредитним договором №5660309 від 01.06.2023 року в розмірі 42 211 грн, що складається з заборгованості за тілом кредиту в розмірі 13000 грн, за відсотками 29211 грн;

заборгованість за кредитним договором №102851402 від 31.05.2023 року в розмірі 61406 грн, що складається з заборгованості за тілом кредиту в розмірі 16000 грн, за відсотками 44406 грн, за комісією 2000 грн;

заборгованість за кредитним договором №7459869 від 13.06.2023 року в розмірі 66500 грн, що складається з заборгованості за тілом кредиту в розмірі 16800 грн, за відсотками 47700 грн, за комісією 2000 грн;

заборгованість за кредитним договором №78994844 від 01.06.2023 року в розмірі 12707,50 грн, що складається з заборгованості за тілом кредиту в розмірі 12707,50 грн, а всього 182 824,50 грн.

В решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду сторона відповідача подала апеляційну скаргу, в якій зазначає, що рішення не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України, судом не вірно застосовано норми матеріального та процесуального права, що призвели до неправильного вирішення спору.

Наводить норми права, які регулюють спірні правовідносини, та вказує, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що позивач не надав належних доказів на підтвердження того, що відповідач отримав кредитні кошти.

Вказує, що ні з тексту позовної заяви, ні наданих письмових доказів не можливо встановити, на який саме номер телефону було надіслано смс-повідомлення з кодом для підписання договорів.

Звертає увагу на те, що договір №5660309 від 01.06.2023 року не був підписаний позикодавцем, як і рахунок за вказаним договором, графік обов`язкових платежів, додаткова угода №1, розрахунок за додатковою угодою №1 й графік платежів за нею.

Договір №102851402 від 31.05.2023 року та договір №7459869 від 13.06.2023 року, графіки платежів та паспорт споживчого кредиту до них також не підписані позикодавцем. Відсутні докази про перерахунок відповідачу грошових коштів.

Крім того, вказує, що з умов договору №78994844 від 01.06.2023 року не можливо встановити чи видавався кредит, в якому порядку, на який рахунок чи готівкою.

Стверджує, що матеріали справи не містять первинних документів щодо наявності заборгованості, а розрахунок такої не є належним доказом її існування.

На підставі наведеного просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ТОВ «ФК «ЄАПБ» вважає таку безпідставною, необґрунтованою та такою, що не підлягає до задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд вказав, що ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача за кредитним договором №5660309 від 01.06.2023 року в розмірі 42211 грн, за кредитним договором №102851402 від 31.05.2023 року в розмірі 61406 грн, за кредитним договором №7459869 від 13.06.2023 року в розмірі 66500 грн, за кредитним договором №78994844 від 01.06.2023 року в розмірі 12707,50 грн, а тому позов до ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню на загальну суму 182824,50 грн, оскільки у відповідача відсутня заборгованість за процентами за користування кредитом за Договором - 4, а заборгованість за тілом кредиту в розмірі 13000,00 грн підлягає перерахунку з урахуванням сплаченої 19.06.2023 року суми в розмірі 292,50 грн.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вимогам, визначеним в ст.263 ЦПК України, виходячи з наступного.

01.06.2023 року між ТОВ «Маніфою» та ОСОБА_1 було укладено договір позики №5660309, на суму 13000 грн, строком до 31.07.2023 року, акційна процентна ставка 1,74300% на день, базова процентна ставка 2,49000% на день, основна процентна ставка, фіксована 3% на день.

В п.2.5. Договору обумовлено, що позика надається позичальнику в день підписання сторонами договору позики шляхом безготівкового переказу на банківський рахунок позичальника за номером електронного платіжного засобу (банківської карти) НОМЕР_1 хх хххх 2731, зареєстрованого позичальником для цієї цілі в особистому кабінеті.

Сторони також обумовили, що строк позики може бути продовжено лише шляхом укладення сторонами відповідної додаткової угоди у формі та спосіб, у який укладено цей договір позики (п.4.2.).

Вказаний договір було підписано електронним підписом позичальника шляхом використання одноразового ідентифікатора f51362, який було надіслано на номер відповідача (а.с.10-14).

З паспорту позики вбачається, що ОСОБА_1 підтвердив отримання та ознайомлення з інформацією про умови надання позики та орієнтовну загальну вартість позики, надані виходячи із обраних ним умов надання такої. Зазначений паспорт було підписано електронним підписом позичальника шляхом використання одноразового ідентифікатора j10995 (а.с.17-19).

До зазначеного договору було укладено додаткову угоду №1 від 11.06.2023 року, де обумовлено дату повернення кредиту до 30.08.2023 року, таку було підписано електронним підписом позичальника шляхом використання одноразового ідентифікатора t11202, який було надіслано на номер відповідача (а.с.20).

З листа сервісу онлайн платежів iPay.ua вих. №2782_41 від 17.05.2024 року вбачається, що таким на підставі договору ФК-П-20/05-05 від 08.07.2020 року на виконання зобовязань було перераховано 01.06.2023 року о 08:50 13000 грн на картку 5168 74хх хххх 2731, номер транзакції 245774670 (а.с.112).

18.10.2023 року між ТОВ «Маніфою» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» було укладено договір факторингу №18-10/2023, за яким позивач набув право вимоги до боржників, крім інших, і до відповідача у сумі 42 211 грн, що підтверджується і витягом з реєстру боржників та розрахунком заборгованості за період з 18.10.2023 року по 31.08.2023 року (а.с.23-28, 111).

31.05.2023 року між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 було укладено договір про споживчий кредит №102851402 в електронній формі, сума кредиту становить 20 000 грн, строк кредитування 105 днів, пільговий період 15 днів до 15.06.2023 року, поточний період 90 днів до 13.09.2023 року.

Загальні витрати позичальника за пільговий період складають 3250 грн в грошовому виразі та 3801% річних у процентному значенні, загальні витрати за ввесь час користування складають 57250 грн у грошовому виразі та 10866% річних. Комісія за надання кредиту 1000 грн, яка нараховується за ставкою 5% на суму кредиту одноразово, проценти за користування кредитом протягом пільгового періоду 2250 грн (нараховуються за ставкою 0,75% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування протягом пільгового періоду), проценти за користування кредитом протягом поточного періоду 54000 грн (нараховуються за стандартною процентною ставкою 3% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування протягом поточного періоду) (а.с.33-38).

Такий договір підписано 31.05.2023 року о 17:59 год ОСОБА_1 одноразовим ідентифікатором S10441.

В матеріалах справи наявний паспорт споживчого кредиту №102851402, де вказано, що такий підписано споживачем одноразовим ідентифікатором, код не зазначено (а.с.39).

27.10.2023 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» було укладено договір факторингу №27102023/1, відповідно до умов якого позивач набув право грошової вимоги до відповідача у сумі 61406 грн, що підтверджується і витягом з реєстру боржників та розрахунком заборгованості за період з 27.10.2023 року по 31.03.2024 року (а.с.40-45).

13.06.2023 року між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 було укладено договір про споживчий кредит №7459869, який укладено в електронній формі, підписано позичальником 13.06.2023 року о 04:31, одноразовим ідентифікатором R49080, сума кредиту становить 20 000 грн, строк кредитування 95 днів, пільговий період 5 днів до 18.06.2023 року, поточний період 90 днів до 16.09.2023 року.

Загальні витрати позичальника за пільговий період складають 3500 грн в грошовому виразі та 12964653% річних у процентному значенні, загальні витрати за ввесь час користування складають 57500 грн у грошовому виразі та 18105% річних. Комісія за надання кредиту 2000 грн, яка нараховується за ставкою 10% на суму кредиту одноразово, проценти за користування кредитом протягом пільгового періоду 1500 грн (нараховуються за ставкою 1,50% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування протягом пільгового періоду), проценти за користування кредитом протягом поточного періоду 54000 грн (нараховуються за стандартною процентною ставкою 3% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування протягом поточного періоду) (а.с.46-52).

В матеріалах справи наявний паспорт споживчого кредиту №7459869, де вказано, що такий підписано споживачем одноразовим ідентифікатором, код не зазначено (а.с.52).

27.10.2023 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» було укладено договір факторингу №27102023/1, відповідно до якого ТОВ «Мілоан» передало позивачу належні йому права вимоги, в тому числі й до відповідача на суму 66 500 грн, що підтверджується витягом з реєстру боржників та розрахунком заборгованості за період з 27.10.2023 року по 31.03.2024 року (а.с.53-55)

01.06.2023 року між ТОВ «ФК «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 було укладено договір позики №78994844 в електронній формі, підписано позичальником одноразовим ідентифікатором 0ucCRD3qP9. Сума позики 13000 грн, строк позики 15 днів, процентна ставка 2,5%. Також, міститься номер рахунку позичальника 5168 75хх хххх 8394, на який мали бути перераховані грошові кошти згідно п.1 договору (а.с.62-63).

14.06.2021 року між ТОВ «ФК «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу №14/06/21, відповідно до умов якого позивач набув право грошової вимоги до відповідача у сумі 47125 грн, що підтверджується і витягом з реєстру боржників та розрахунком заборгованості за період 22.11.2023 року по 31.03.2024 року (а.с.65-71).

За правилом частини першої статті 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.

Відповідно до правового висновку, висловленого Верховним Судом у постановах від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Щодо укладення кредитних договорів в електронному вигляді.

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені ЗУ «Про електронну комерцію».

Згідно з п.6 ч.1 ст.3 ЗУ «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пункт 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).

Відповідно до частини третьої статті 11 ЗУ «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 ЗУ «Про електронну комерцію»).

Згідно із частиною шостою статті 11 ЗУ «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом частини восьмої статті 11 ЗУ «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 ЗУ «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину.

В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 травня 2021 року у справі №761/35556/14 зроблено висновок, що «невід`ємною складовою правильної правової кваліфікації судами спірних договірних відносин є визначення правової природи договору, який є основою їх виникнення. Виходячи зі змісту статті 640 ЦК України, залежно від моменту виникнення цивільних прав і обов`язків у сторін договору, законодавець розрізняє договори консенсуальні і реальні. Консенсуальний договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Щодо реальних договорів, для укладення яких, крім згоди сторін, вимагається передання майна або вчинення іншої дії, частина друга статті 640 ЦК України передбачає правило, за яким договір вважається укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України кредитний договір - це договір, за яким банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір за своєю юридичною природою є консенсуальним».

У справі, яка переглядається, встановлено, що договори: від 01.06.2023 року №5660309 між ТОВ «Маніфою» та ОСОБА_1 підписано одноразовим ідентифікатором f51362, який було надіслано на номер відповідача , як і додаткову угоду №1 до вказаного договору від 11.06.2023 року підписано одноразовим ідентифікатором t11202, який було надіслано на зазначений номер телефону; від 31.05.2023 року №102851402 між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 підписано одноразовим ідентифікатором S10441; від 13.06.2023 року №7459869 між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 підписано одноразовим ідентифікатором R49080; від 01.06.2023 року №78994844 між ТОВ «ФК «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 підписано одноразовим ідентифікатором 0ucCRD3qP9.

Відповідач через особистий кабінет на веб-сайті кредиторів подавав заявки на отримання кредитів за умовами, які вважав зручними для себе, підтвердив умови таких, після чого кредитори надіслали йому за допомогою засобів зв`язку на вказаний ним номер телефону НОМЕР_2 (міститься в реквізитах усіх договорів) одноразовий ідентифікатор у вигляді смс-коду, який відповідач використав для підтвердження підписання кредитних договорів. Без здійснення зазначених вище дій відповідачем кредитні договори не були би укладені між сторонами.

Відповідно до ЗУ «Про електронну комерцію» кредитні договори вважаються такими, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, та укладення цих договорів у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідача.

Доказів протилежного матеріали справи не містять, як з приводу укладення договорів, так і належності відповідачу зазначеного номеру телефону чи ненадходження на нього смс-кодів, тобто не спростовано ОСОБА_1 , що в силу положень статей 12, 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18; від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19; від 12 січня 2021 року у справі №524/5556/19, від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19 і від 16 грудня 2020 року у справі №561/77/19.

Крім того, позивач визнає, що між ним та вказаними ТОВ укладалися такі договори.

З приводу виконання кредитором обов`язку щодо переказу (надання) кредитних коштів та виникнення обов`язку щодо погашення заборгованості з боку позичальника, апеляційний суд зазначає таке.

За змістом частини першої статті 1050 ЦК України, згідно з вимогами статей 526, 527, 530 ЦК України банк має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором.

Суд першої інстанції не звернув увагу на те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач отримав кредитні кошти, в подальшому порушив обов`язок із їх повернення, тобто не виконував або неналежним чином виконував умови кредитних договорів від 31.05.2023 року №102851402 між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 ; від 13.06.2023 року №7459869 між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 ; від 01.06.2023 року №78994844 між ТОВ «ФК «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 .

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі №904/1017/20).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі №904/2104/19).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України).

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 2 статті 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідно до п.1 ст.13 ЗУ «Про електронну комерцію» розрахунки у сфері електронної комерції здійснюються відповідно до законів України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (чинний на день укладення кредитного договору), «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», інших законів та нормативно-правових актів Національного банку України.

Розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або оплати готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових розрахунків, а також в інший спосіб, передбачений законодавством України.

Згідно з п.3 ст.13 ЗУ «Про електронну комерцію» продавець (виконавець, постачальник) оператор платіжної системи або інша особа, яка отримала оплату за товар, роботу, послугу відповідно до умов електронного договору, повинні надати покупцеві (замовнику, споживачу) електронний документ, квитанцію, товарний чи касовий чек, квиток, талон або інший документ, що підтверджує факт отримання коштів із зазначенням дати здійснення розрахунку.

Закон є спеціальним нормативно-правовим актом щодо регулювання спірних правовідносин.

Згідно з ст.16 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» 5 квітня 2001 року, №2346-III, який був чинний на день проведення переказу коштів, до документів на переказ відносяться розрахункові документи, документи на переказ готівки, міжбанківські розрахункові документи, клірингові вимоги та інші документи, що використовуються в платіжних системах для ініціювання переказу.

Відповідно до ст.17 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» форми розрахункових документів, документів на переказ готівки для банків, а також міжбанківських розрахункових документів установлюються нормативно-правовими актами Національного банку України. Форми документів на переказ, що використовуються в платіжних системах для ініціювання переказу, установлюються правилами платіжних систем. Обов`язкові реквізити електронних та паперових документів на переказ, особливості їх оформлення, оброблення та захисту встановлюються нормативно-правовими актами Національного банку України.

Документ на переказ може бути паперовим або електронним. Вимоги до засобів формування і обробки документів на переказ визначаються Національним банком України. Документи за операціями із застосуванням електронних платіжних засобів та інших документів, що використовуються в платіжних системах для ініціювання переказу, можуть бути паперовими та електронними. Вимоги до засобів формування документів за операціями із застосуванням електронних платіжних засобів визначаються платіжною системою з урахуванням вимог, встановлених Національним банком України.

Статтею 18 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» встановлено, що електронний документ на переказ має однакову юридичну силу з паперовим документом. Електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа на переказ. Порядок застосування електронного підпису для засвідчення електронного документа на переказ установлюється нормативно-правовими актами Національного банку України.

Згідно з статтею 20 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» ініціатором переказу може бути платник, а також обтяжувач чи отримувач у разі ініціювання переказу за допомогою платіжної вимоги при договірному списанні та в інших випадках, передбачених законодавством, і стягувач, що отримує відповідне право виключно на підставі визначених законом виконавчих документів у випадках, передбачених законом.

Відповідно до статті 21 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» ініціювання переказу проводиться шляхом: 1) подання ініціатором до банку, в якому відкрито його рахунок, розрахункового документа; 2) подання платником до будь-якого банку документа на переказ готівки і відповідної суми коштів у готівковій формі; 3) подання ініціатором до відповідної установи - учасника платіжної системи документа на переказ, що використовується у відповідній платіжній системі для ініціювання переказу; 4) використання держателем електронного платіжного засобу для оплати вартості товарів і послуг або для отримання коштів у готівковій формі; 5) подання обтяжувачем чи отримувачем платіжної вимоги при договірному списанні; 6) надання клієнтом банку, що його обслуговує, належним чином оформленого доручення на договірне списання; 7) внесення готівкових коштів для подальшого переказу за допомогою платіжних пристроїв.

Пунктом 22.1 ст.22 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» передбачено ініціювання переказу здійснюється за такими видами розрахункових документів: 1) платіжне доручення; 2) платіжна вимога-доручення; 3) розрахунковий чек; 4) платіжна вимога; 5) меморіальний ордер.

Згідно статті ст.25 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» для ініціювання переказу в межах України можуть застосовуватися електронні платіжні засоби як внутрішньодержавних, так і міжнародних платіжних систем у порядку, встановленому Національним банком України.

Ініціювання переказу за допомогою електронних платіжних засобів має оформлюватися відповідними документами за операціями із застосуванням електронних платіжних засобів, що визначаються правилами платіжних систем.

В матеріалах справи відсутні належні та допустимі документи, які передбачені ст.ст.22, 25 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», ст.13 ЗУ «Про електронну комерцію», які підтверджують ініціювання переказу позивачем кредитних коштів на рахунок відповідача, а також те, що такі перекази були завершеними.

На підтвердження виконання обов`язку кредитора щодо переказу відповідачу кредитних коштів за зазначеними кредитними договорами позивачем не надано належних та допустимих доказів.

Наявні розрахунки заборгованості за кредитними договорами складені самим позивачем, а тому не можуть бути належними та допустимими доказами, оскільки інформація у таких доказах повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони позивача.

За таких обставин позивачем не доведено належними та допустимими доказами виконання обов`язку щодо переказу кредитних коштів відповідачу на його рахунок за кредитним договорами: від 31.05.2023 року №102851402; від 13.06.2023 року №7459869; від 01.06.2023 року №78994844.

Крім того, суд апеляційної інстанції наголошує, що Верховний Суд у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18 зазначив, що принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Мається на увазі, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. В свою чергу суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою виносить власне рішення. При цьому сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності

Обов`язком позивача, який стверджує про надання відповідачу безготівкових кредитних коштів первісними кредиторами за кредитними договорами, у яких він набув право вимоги, є надання доказів, що підтверджують зарахування позичальнику таких коштів, а у разі неможливості самостійно подати такий доказ - право на обґрунтування такої неможливості та заявлення клопотання про витребування доказів судом. У справі, що переглядається, позивач у позовній заяві вказував про те, що на виконання кредитних договорів кредитні кошти були надані позичальнику первісними кредиторами у безготівковій формі, проте первинних облікових бухгалтерських документів до суду першої інстанції не надав, про здійснення ним досудових заходів забезпечення доказів не вказував, клопотання про витребування таких доказів не подавав, хоч і не був позбавлений права заявити відповідне клопотання під час розгляду справи у суді першої інстанції.

Отже, позивач не надав суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували існування у позичальника заборгованості за укладеними кредитними договорами, оскільки не надано доказів перерахування коштів на належний відповідачу розрахунковий чи картковий рахунок, а надані позивачем документи не є належними доказами на підтвердження існування у позичальника заборгованості за вказаними кредитними договорами. У матеріалах справи відсутні інші докази, які б підтверджували правильність здійсненого кредитором розрахунку боргу відповідачки.

Згідно правової позиції, яка була висловлена у постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 у справі №161/16891-15 про стягнення заборгованості за кредитним договором, банк зобов`язаний доводити отримання позичальником грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір за допомогою первинних документів, оформлених відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Аналогічні висновки Верховний Суд виклав у постановах від 20 травня 2022 року у справі №336/4796/18 та від 30 серпня 2022 року у справі №509/2976/19.

Отже, перевіряючи аргументи апеляційної скарги, апеляційним судом встановлено, що позивачем не надано суду першої і апеляційної інстанцій належних і допустимих документальних доказів на підтвердження перерахування кредитних коштів відповідачу ОСОБА_1 за вказаними вище договорами.

Укладаючи договори факторингу позивач ТОВ «ФК «ЄАПБ» не був позбавлений права вимагати первинні бухгалтерські документи у первісних кредиторів.

Розрахунки заборгованості за вказаними вище кредитними договорами, на які посилається позивач, не є первинними документами, які підтверджують отримання кредиту, користування ним, укладення договорів на умовах, які вказані позивачем в позовній заяві, а, отже, не є належними доказами наявності заборгованості. Зазначені розрахунки з зазначенням конкретного розміру заборгованості є документами, що створені самим позивачем, а, відтак, інформація, зазначена в них, за умови відсутності первинних документів, на підставі яких вони були складені, не можуть бути доказами наявності заборгованості, на яких наполягає позивач.

Апеляційний суд враховує, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст.9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Разом з тим, відповідно до п.62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління НБУ від 04 липня 2018 року №5 виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У противному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За наведеного, апеляційний суд приходить висновку, що відсутні підстави для стягнення заборгованості за цими кредитними договорами.

Щодо договору №5660309 від 01.06.2023 року між ТОВ «Маніфою» та ОСОБА_1 , то позивачем підтверджено перерахунок грошових коштів на картку відповідача 5168 74хх хххх 2731, номер транзакції НОМЕР_3 у розмірі 13 000 грн, а відповідачем не спростовано, що вказана картка йому не належить, що свідчить про виконання кредитодавцем своїх обов`язків обумовлених в договорі кредиту.

Передувало цьому укладення у вищезазначений спосіб кредитного договору за вищезазначених умов, без погодження яких перерахування коштів відповідачу було б неможливим й не відбулося б.

Відтак, судом першої інстанції правильно встановлено, що відповідач ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання своєчасно та в порядку, передбаченому кредитним договором №5660309 від 01.06.2023 року, належним чином не виконав та кредитні кошти не повернув, внаслідок чого утворилась заборгованість. Вказаного відповідачем не спростовано та будь-яких доказів на спростування вказаних висновків суду не надано.

При цьому, слід зауважити, що згідно з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 25.05.2021 року у справі №554/4300/16-ц банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.

Натомість, відповідачем не спростовано відсутності у нього заборгованості за кредитним договором №5660309 від 01.06.2023 року або наявності заборгованості в іншому розмірі, зокрема, не надано контррозрахунку, доказів належного виконання зобов`язань за кредитним договором матеріали справи також не містять.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного процесуального законодавства на власний розсуд. Разом з цим, ці доводи законності та обґрунтованості висновків суду першої інстанції не спростовують.

В силу ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» заборгованості за кредитними договорами від 31.05.2023 року №102851402; від 13.06.2023 року №7459869; від 01.06.2023 року №78994844 скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині, в решті рішення суду залишити без змін.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч.13 вказаної статті).

Оскільки за наслідками апеляційного перегляду прийнято рішення про часткове задоволення апеляційної скарги та відмову в задоволенні частини позовних вимог, у зв`язку із чим слід зробити розподіл витрат.

Так, позовні вимоги позивача задоволено після апеляційного перегляду на 19,43%, у зв`язку із чим з відповідача на користь позивача слід стягнути за подання позовної заяви 633,15 грн та компенсувати відповідачу за рахунок позивача судовий збір в розмірі 4009,10 грн за подання апеляційної скарги.

В силу ч.10 ст.141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

За наведеного, колегія суддів вважає за необхідне здійснити взаємозалік судових витрат, та стягнути з ТОВ «ФК «ЕАПБ» на користь ОСОБА_1 3375,95 грн понесених судових витрат.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.141, 367, 368, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Данищука Василя Вячеславовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 13 листопада 2024 року в частині задоволення вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитними договорами від 31.05.2023 року №102851402; від 13.06.2023 року №7459869 та від 01.06.2023 року №78994844 скасувати та ухвалити в цій частині нову постанову про відмову в задоволенні позову у цій частині.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» на користь ОСОБА_1 3375 (три тисячі триста сімдесят п`ять) грн 95 коп в рахунок відшкодування судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Суддя-доповідач І.Н. Лисак

Судді: Н.К. Височанська

І.Б. Перепелюк