Житомирський апеляційний суд
Категорія 18 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,

за участі секретаря судового засідання Бузган А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №295/13172/21 за позовом ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про витребування майна із чужого незаконного володіння

за апеляційною скаргою ОСОБА_4 , поданою через адвоката Савченко Тетяну Вікторівну,

на рішення Богунського районного суду м.Житомира від 11 жовтня 2023 року, яке ухвалене під головуванням судді Єригіної І.М. в м.Житомирі,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 через адвоката Струкову Л.В. звернулася до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Просила: визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу від 22 березня 2021 року №754/21/012407, а саме: автомобіля TOYOTA YARIS, 2015 року випуску, реєстраційний знак НОМЕР_1 , номер кузову НОМЕР_2 , білого кольору, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_3 , укладений між ФОП ОСОБА_2 , який діяв на підставі неукладеного з нею, ОСОБА_1 , договору комісії від 22 березня 2021 року №7542/21/012407, та ОСОБА_3 ; витребувати у ОСОБА_4 та повернути ОСОБА_1 в робочому стані автомобіль TOYOTA YARIS, 2015 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузову НОМЕР_2 , який належить їй на праві приватної власності на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 16 березня 2021 року.

Позов обґрунтований тим, що ОСОБА_1 на праві власності належить автомобіль TOYOTA YARIS, 2015 року випуску, білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузову НОМЕР_2 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 від 16 березня 2021 року. На прохання товариша чоловіка ОСОБА_1 20 березня 2021 року надала ОСОБА_5 в тимчасове користування на тиждень належний їй автомобіль та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 від 16 березня 2021 року (а.с.130 т.1). У вказаний строк ОСОБА_5 автомобіль не повернув та з 26 березня 2021 року перестав виходити на зв`язок із нею та її чоловіком. У квітні 2021 року вона отримала договір комісії від 22 березня 2021 року №7542/21/012407 та договір купівлі-продажу транспортного засобу від 22 березня 2021 року №7542/21/012407. Ознайомившись із вказаними документами, вона зрозуміла, що автомобіль невідома їй особа, яка діяла від її імені, відчужила на користь третьої невідомої їй особі ОСОБА_3 . Умовами договору комісії визначено, що ОСОБА_1 передала ФОП ОСОБА_2 належний їй автомобіль TOYOTA YARIS, 2015 року випуску, для реалізації (укладення договору купівлі-продажу із покупцем), але ОСОБА_1 та її чоловік не знайомі з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Зважаючи на те, що ОСОБА_1 та її чоловік до ФОП ОСОБА_2 з приводу продажу автомобіля не зверталися, договору комісії ОСОБА_1 не підписувала, повноважень на його укладення та підписання від її імені, як і згоди на його укладення, нікому не надавала, примірника договору не отримувала та його істотних умов не узгоджувала, то 06 квітня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Житомирського РУП ГУПН в Житомирській області з заявою про викрадення автомобіля. За вказаним фактом до ЄРДР внесено кримінальне провадження №0000611 за ч.1 ст.190 КК України, у якому триває досудове розслідування. Отже, з 20 березня 2021 року ОСОБА_1 позбавлена права володіти своїм автомобілем, користуватися та розпоряджатися ним, оскільки з 22 березня 2021 року на підставі договору купівлі-продажу від 22 березня 2021 року ним користувалася ОСОБА_3 . Відповідно до висновку експерта Житомирського науково-дослідного експертного-криміналістичного центру від 30 червня 2021 року №СЕ-19/106-21/5915-ПЧ, проведеної у кримінальному провадженні експертизи, досліджувані підписи від імені ОСОБА_1 у графі «Комітент» договору комісії від 22 березня 2021 року №7542/21/012407 виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою. Крім того, з матеріалів кримінального провадження ОСОБА_1 також стало відомо про те, що 08 квітня 2021 року ОСОБА_3 відчужила автомобіль на користь ОСОБА_6 , а з листа Регіонального сервісного центу ГСЦ МВС в Житомирській області у цій цивільній справі ОСОБА_1 стало відомо, що у подальшому автомобіль перереєстрований на ОСОБА_4 , у якої наразі спірний транспортний засіб знаходиться у володінні. Оскільки ОСОБА_1 не підписувала договору комісії, то цей договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся та наведені у ньому умови спірні правовідносин не регулюють, а тому ФОП ОСОБА_2 не мав права розпоряджатися цим транспортним засобом. Із наведеного слідує, що договір купівлі-продажу транспортного засобу від 22 березня 2021 року №7542/21/012407, укладений між ФОП ОСОБА_2 , який діяв на підставі неукладеного з ОСОБА_1 договору комісії, та ОСОБА_3 , є недійсним з моменту його вчинення. Крім того, дійсна вартість спірного автомобіля відповідно до висновку автотоварознавчої експертизи від 01 грудня 2021 року №2602/21-25 становить 335 641,71 грн. У договорі купівлі-продажу від 22 березня 2021 року зазначено, що автомобіль проданий за ціною 48 000 грн, тобто автомобіль проданий по заниженій вартості. Право на заявлення вимоги про визнання договору недійсним та повернення майна первісному власнику належить особі, чиї законні прав та інтереси порушені укладенням такого недійсного правочину. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним. Враховуючи, що право приватної власності ОСОБА_1 на автомобіль є порушеним і до теперішнього часу є невідновленим, то відновити його можливо в судовому порядку шляхом звернення до суду для визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу від 22 березня 2021 року недійсним. Реституція, як спосіб захисту цивільного права, застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнаний недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої ст.216 ЦК України не може застосовуватися як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужено третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, - з підстав, передбачених частиною першою ст.388 ЦК України. Згідно зі ст.388 ЦК України спірний транспортний засіб, який на праві приватної власності належить ОСОБА_1 підлягає витребуванню із володіння третьої особи добросовісного набувача ОСОБА_4 .

Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 11 жовтня 2023 року позов задоволений. Визнаний недійсним договір комісії від 22 березня 2021 року №7542/21/012407, укладений між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Визнаний недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу від 22 березня 2021 року №7542/21/012407, укладений між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 транспортний засіб TOYOTA YARIS, 2015 року випуску, білого кольору, №кузова НОМЕР_2 .

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_4 через адвоката Савченко Т.В. подала апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та прийняти нове, яким позов залишити без задоволення.

Доводи апеляційної скарги аргументовані тим, що по-перше, суд першої інстанції при ухваленні рішення всупереч положень частини другої ст.264 ЦПК України протиправно вийшов за межі позовних вимог та визнав недійсним договір комісії від 22 березня 2021 року, оскільки ОСОБА_1 не заявлялася вимога про визнання недійсним договору комісії. Посилання суду першої інстанції на постанову Верховного Суду від 13 квітня 2023 року в справі №757/30991/18-а, відповідно до якої суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, безпідставні. Зазначена позиція Верховного Суду не є релевантною до спірних правовідносин, оскільки межі її застосування обмежуються правовідносинами, які виникли в межах адміністративного права. Натомість в цивільному процесі усі сторони є рівними між собою та мають однаковий обсяг прав та обов`язків, а тому вчинення судом дій, направлених на привілеювання однієї із стороні, ставить її у значно вигідніше положення, порівняно зі стороною щодо якої таких дій не вчиняється. Норми цивільного процесуального законодавства України не надають суду можливості здійснювати вихід за межі позовних вимог. По-друге, із матеріалів справи вбачається та стороною позивача не заперечується, що спірний автомобіль вибув із володіння власника ОСОБА_1 за її волею, а тому таке майно не підлягає витребуванню від добросовісного набувача на підставі віндикаційного позову, оскільки якщо власник неналежним чином поставився до вибору особи, який він передав річ у володіння та користування, у цій справі автомобіль, він позбавляється права вимагати повернення речі від добросовісного набувача, але йому надається можливість вимагати відшкодування збитків від особи, яка не повернула річ. Власник майна ОСОБА_1 має право звернутися з відповідним позовом до особи, якій добровільно передала транспортний засіб (до аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 02 червня 2021 року в справі №761/44057/19). Натомість суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що вибуття автомобіля з володіння позивача відбулося не з її волі, а тому дійшов неправильного висновку щодо існування підстав для його витребування у добросовісного набувача. Стороною позивача не заперечується факт того, що ОСОБА_1 на прохання товариша її чоловіка сама надала автомобіль та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу на тиждень у тимчасове користування ОСОБА_7 , який речі не повернув. Отже, автомобіль вибув з володіння ОСОБА_1 за її доброю волею внаслідок передачі такого майна іншій особі. За правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 23 липня 2023 року в справі №753/1855/19, у випадку коли річ вибуває з володіння власника за його бажанням, власник несе ризик вибору контрагента, якому він вирішив довірити своє майно. Якщо власник неналежним чином поставився до вибору особи, якій він передав річ у володіння та користування, він позбавляється права вимагати повернення речей від добросовісного набувача, але йому надається можливість вимагати відшкодування збитків від особи, яка не повернула річ. Власник майна має право звернутися з відповідним позовом до особи, якій добровільно передав транспортний засіб. Так, виявивши недобросовісність дій особи, якій було передано майно, позивач не вжила будь-яких заходів, спрямованих на його повернення та встановлення причетності такої особи до передачі автомобіля третім особам. ОСОБА_1 , повністю розуміючи наслідки своїх дій, добровільно віддала автомобіль іншій особі, тобто належним чином не поставилася до вибору контрагента, якому довірила своє майно. Автомобіль вибув із розпорядження ОСОБА_8 за її волею, а тому таке майно не підлягає до витребування від добросовісного набувача на підставі віндикаційного позову. По-третє, задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач не підписувала договір комісії №7542/21/012407 від 22 березня 2021 року. Зазначена позиція ґрунтується на висновку експерта Житомирського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 30 червня 2021 року №СЕ-19/106-21/5915-ПЧ за наслідками почеркознавчої експертизи, проведеної у кримінальному провадженні №0000611. Проте, сторона позивача не надала суду оригінал висновку експерта та оригінал висновку експерта не досліджувався в рамках розгляду цивільної справи, а копія висновку експерта не засвідчена належним чином (не зазначена дата засвідчення, не вказано процесуального статусу особи, яка здійснила засвідчення, та не зазначено, де перебуває оригінал експертного висновку). При зверненні до суду позивачем порушені вимоги п.8 частини третьої ст.175 ЦПК України. У ході розгляду справи позивачем не надано оригіналу висновку та не заявлено клопотання про його витребування від особи, у якої зберігається зазначений документ. У силу частини шостої ст.95 ЦПК України такий доказ не може прийматися судом до уваги, а суд дійшов помилкового висновку щодо допустимості такого письмового доказу. По-четверте, при подачі позову ОСОБА_1 неправильно визначила склад осіб, яким належить брати участь у справі, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Відповідно до правової позиції Верховного Суду від 02 червня 2021 року в справі №761/44057/19 до участі в розгляді такої категорії справ у якості співвідповідача слід залучати особу, якій було передано майно. Водночас у цих правовідносинах така особа не залучена у якості співвідповідача. По-п`яте, відповідно до правового висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 02 листопада 2021 року в справі №925/1351/19, добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з рухомим майном. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам ст.388 ЦК України, а, відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Станом на день набуття у 2022 році відповідачем ОСОБА_4 автомобіля кримінальне провадження 0000611 вже було 06 квітня 2021 року відкрито за ст.190 КК України, у рамках якого стороною позивача з`ясовані підстави вибуття з розпорядження ОСОБА_1 спірного автомобіля, але до суду з позовом за захистом права сторона позивача звернулася лише у жовтні 2021 року. В цей період правоохоронними органами та позивачем не вживалися дієві заходи, спрямовані на недопущення подальшого перепродажу спірного автомобіля. ОСОБА_4 є п`ятим власником автомобіля, тобто з моменту вибуття автомобіля із власності позивача відбулося чотири його перепродажі. Рішення суду першої інстанції позбавило ОСОБА_4 права власності на автомобіль без компенсації, хоча вона не зобов`язана передбачати наявність ризику того, що право її власності може бути припинено у зв`язку із бездіяльністю правоохоронних органів. Іншого автомобіля від держави ОСОБА_4 не отримає.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило. Відповідно до частини третьої ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_4 адвокат Савченко Т.В. апеляційну скаргу підтримала та просить її задовольнити, - рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Струкова Л.В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином (а.с.38,41 т.3). Відповідно до частини другої ст.372 ЦПК України неявка сторін та інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Суд першої інстанції, визнаючи договір комісії від 22 березня 2021 року недійсним та вийшовши при цьому за межі позовних вимог, розглядаючи у порядку цивільного судочинства спір про право цивільне, керувався висновками, сформульованими Верховним Судом у постанові від 13 квітня 2023 року в справі №757/30991/18-а, про те, що суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічного-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. При цьому суд першої інстанції прийняв до уваги, що позивач договір комісії не підписувала, її волевиявлення на продаж автомобіля відсутнє, доказів на спростування вказаних обставин відповідачами не надано, а тому наявні підстави для визнання договору комісії недійсним, оскільки під час його укладення було відсутнє волевиявлення одного з учасників правочину (позивача), так як підпис від імені позивача здійснено іншою особою. Оскільки воля власника автомобіля ОСОБА_1 не була спрямована на укладення із ФОП ОСОБА_2 договору комісії, вчинений комісіонером договір купівлі-продажу автомобіля від власного імені в інтересах комітента є недійсним на підставі частини третьої ст.203 та ст.215 ЦК України. Рішення суду про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 22 березня 2021 року, на підставі якого здійснено перереєстрацію належного позивачу транспортного засобу на ОСОБА_3 , є підставою для скасування такої реєстрації, тобто задоволення цієї вимоги призведене до ефективного захисту прав позивача, як власника транспортного засобу. Витребувавши спірний транспортний засіб з володіння ОСОБА_4 на користь позивача, суд першої інстанції виходив також із того, що відповідач ОСОБА_4 є добросовісним набувачем належного позивачу транспортного засобу, так як на момент придбання автомобіля не знала про відсутність у ФОП ОСОБА_2 права його відчужувати, оскільки ОСОБА_1 не підписувала договір комісії з комісіонером, вибуття майна з володіння позивача відбулося не з її волі, відповідач ОСОБА_4 є фактичним володільцем належного позивачу транспортного засобу та договірні відносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_9 , чи будь-яким іншим набувачем, відсутні.

Колегія суддів апеляційного суду не може погодитися із такими висновками суду першої інстанції, оскільки має місце невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права до спірних правовідносин без врахування висновків щодо застосування положень ст.388 ЦПК України, викладених в останніх постановах Верховного Суду, а також порушення норм процесуального права.

Із матеріалів справи вбачається та апеляційний судом установлено, що за ОСОБА_1 16 березня 2021 року було зареєстровано право власності на автомобіль TOYOTA YARIS, 2015 року випуску, білого кольору, номер кузова НОМЕР_4 , реєстраційний номер НОМЕР_5 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 (а.с.13 т.1).

Із змісту копії договору комісії від 22 березня 2021 року №7542/21/012407 комісіонер ФОП ОСОБА_2 зобов`язується за дорученням комітента ОСОБА_1 за комісійну плату вчинити за рахунок останньої від свого імені правочин щодо продажу транспортного засобу (який підпадає під визначення вживаного транспортного засобу) TOYOTA YARIS, 2015 року випуску, білого кольору, номер кузова НОМЕР_4 , номерний знак НОМЕР_5 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу від 16 березня 2021 року серії НОМЕР_3 (а.с.9 т.1).

На підставі вказаного вище договору комісії продавець ФОП ОСОБА_2 уклав 22 березня 2021 року із покупцем ОСОБА_3 договір купівлі-продажу транспортного засобу №7542/21/0112407, за умовами якого передав у власність ОСОБА_3 автомобіль TOYOTA YARIS, 2015 року випуску, білого кольору, №кузова НОМЕР_4 , номерний знак НОМЕР_5 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу від 16 березня 2021 року серії НОМЕР_3 , а 27 березня 2021 року була проведена перереєстрація цього автомобіля за новим власником ОСОБА_3 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_6 (а.с.10,105 т.1).

Між ОСОБА_3 (продавець) та ОСОБА_10 (покупець) 08 квітня 2021 року був укладений договір купівлі-продажу транспортного засобу №1845/2021/2521224, відповідно до якого продавець зобов`язалася передати у власність покупцеві транспортний засіб TOYOTA YARIS, 2015 року випуску, білого кольору, №кузова НОМЕР_4 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_6 , номерний знак НОМЕР_7 (а.с.108-109 т.1). Також 08 квітня 2021 року була здійснена перереєстрація автомобіля TOYOTA YARIS, 2015 року випуску, номер кузова НОМЕР_4 , за новим власником ОСОБА_6 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_8 (а.с.105 т.1).

Із додатка до листа РСЦ ГСЦ МВС в Житомирській області від 22 липня 2022 року №31/6-1166 слідує, що 25 січня 2022 року проведена перереєстрація автомобіля TOYOTA YARIS, 2015 року випуску, номер кузова НОМЕР_4 , за новим власником ОСОБА_11 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_9 (а.с.105 т.1).

Між комісіонером ТОВ «.ВАВІЛОН.» та комітентом ОСОБА_11 07 лютого 2022 року був укладений договір комісії №6436/22/1/022113, за умовами якого комісіонер зобов`язався за дорученням комітента за комісійну плату вчинити за рахунок комітента від свого імені правочин щодо продажу транспортного засобу TOYOTA YARIS, 2015 року випуску, білого кольору, №кузова НОМЕР_4 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_9 , номерний знак НОМЕР_10 (а.с.145-146 т.1).

08 лютого 2022 року між продавцем на підставі договору комісії ТОВ «.ВАВІЛОН.» та покупцем ОСОБА_4 укладений договір купівлі-продажу транспортного засобу №6436/22/022113, за умовами якого продавець передав у власність покупцеві транспортний засіб TOYOTA YARIS, 2015 року випуску, білого кольору, №кузова НОМЕР_4 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_9 , номерний знак НОМЕР_10 , та проведена перереєстрація вказаного автомобіля за новим власником ОСОБА_4 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_11 (а.с.144,105 т.1).

Номер кузова автомобіля є ідентифікуючою ознакою для колісного транспортного засобу. Отже, у ланцюгу відчужень останнім набувачем автомобіля TOYOTA YARIS, №кузова НОМЕР_4 , 2015 року випуску, білого кольору, за відплатним договором стала відповідач ОСОБА_4

ОСОБА_1 06 квітня 2021 року звернулася до Житомирського РУП ГУНП в Житомирській області із заявою про незаконне заволодіння 20 березня 2021 року її автомобілем TOYOTA YARIS, 2015 року випуску, білого кольору, №кузова НОМЕР_4 , на підставі якої було відкрито кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000611 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України (а.с.12 т.1). Наразі на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України за цим кримінальним провадженням прийнято рішення про його закриття.

Разом із тим, відповідно до висновку експерта Житомирського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 30 червня 2021 року №СЕ-19/106-21/5915-ПЧ, копія якого додана до позовної заяви у відповідності до положень частини восьмої ст.175 ЦПК України із посилання на матеріали кримінального провадження №0000611, за наслідками проведеної судової почеркознавчої експертизи, підпис від імені ОСОБА_1 у графі «Комітент» договору комісії від 22 березня 2021 року №7542/21/012407 виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою (а.с.16-25).

Частиною першою ст.110 ЦПК України передбачено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими ст.89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Із підстав, зазначених у апеляційній скарзі, відсутні мотиви для відхилення висновку експерта.

Відповідно до ст.387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Віндикація це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Відповідно до частини першої ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (Воловик проти України, Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), 06 грудня 2007 року).

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою.

Перша та найбільш важлива вимога ст.1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі ст.1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (East West Alliance Limited проти України, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).

Вирішуючи спори про витребування майна із чужого незаконного володіння, судам слід встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власника в силу обставин, передбачених частиною першою ст.388 ЦК України, зокрема, чи з волі власника вибуло це майно з його володіння, оскільки саме наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача, якому воно було передано за відплатним договором.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша ст.12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої ст.12, частини першої ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою ст.81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша ст.77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша ст.80 ЦПК України). У частині першій ст.89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За пунктом 2.2 Правил дорожнього руху, затверджених постановою КМУ від 10 жовтня 2001 року №1306, власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.

Виходячи із викладеного, фактична передача транспортного засобу разом із реєстраційним документом на цей транспортний засіб є правомірним способом набуття володіння такою особою (фактичним володільцем) щодо набутого в такий спосіб автомобіля. Таке володіння вважається правомірним.

У випадку, якщо власник із власної волі надав автомобіль іншій особі, що має наслідком позбавлення можливості впливу на таку річ, ситуацію слід кваліфікувати як вибуття автомобіля з володіння власника за його волею.

Якщо воля на передачу володіння мала місце і потім автомобіль був відчужений (неважливо особою, якій власник передав володіння, чи будь-якою іншою особою), задоволення віндикаційного позову до добросовісного набувача цього автомобіля виключається.

При розгляді цього спору суд першої інстанції не звернув увагу на зміст позовної заяви та не надав належної оцінки тій обставині, що ОСОБА_1 на прохання товариша її чоловіка з власної волі 20 березня 2021 року надала ОСОБА_5 в тимчасове користування на тиждень свій автомобіль TOYOTA YARIS, 2015 року випуску, номерний знак НОМЕР_5 , а також надала свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 . Така обставина виключає можливість витребування спірного автомобіля шляхом віндикації на підставі п.3 частини першої ст.388 ЦПК України від добросовісного набувача. ОСОБА_4 придбала спірний транспортний засіб за відплатним договором та є добросовісним набувачем. Зворотного не доведено.

Позивач сама розпорядилася належним їй автомобілем та прийняла рішення про передачу автомобіля у користування ОСОБА_5 без оформлення будь-якого договору, тобто взяла на себе усі ризики щодо можливого неповернення автомобіля ОСОБА_5 у її розпорядження. Оскільки позивач, як власник, неналежно поставилася до вибору особи, якій вона передала автомобіль у володіння та користування, вона позбавляється права вимагати повернення речі від добросовісного набувача, але наділена правом вимагати відшкодування збитків від особи, яка не повернула річ, тобто автомобіль.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 20 листопада 2024 року №756/912/22, від 19 липня 2023 року в справі №753/18555/19, від 11 грудня 2023 року в справі №752/5281/20, від 11 грудня 2023 року в справі №607/8879/21.

Відповідно до частини четвертої ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Та обставина, що ОСОБА_1 не підписувала жодних документів на відчуження автомобіля не має правового значення, оскільки останній набувач спірного автомобіля ОСОБА_4 набула право власності на автомобіль на підставі відплатного договору купівлі-продажу від 08 лютого 2022 року, та судом встановлено, що вказаний автомобіль не є таким, що вибув із володіння ОСОБА_1 поза її волею, а тому його неможливо витребувати від добросовісного набувача. Суд першої інстанції на вказані обставини уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про задоволення позову в цій частині вимог.

Також позивач просила визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу TOYOTA YARIS, 2015 року випуску, білого кольору, номер кузова НОМЕР_2 від 22 березня 2021 року №7542/21/012407, укладений між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Суд першої інстанції всупереч вимог закону визнав недійсним не лише договір купівлі-продажу транспортного засобу від 22 березня 2021 року, а й визнав недійсним договір комісії від 22 березня 2021 року №7542/21/012407, пославшись на висновок у постанові Верховного Суду від 13 квітня 2023 року в справі №757/3099/18-а, хоча позивач вимоги про визнання договору комісії недійсним не заявила. Тобто, має місце вихід судом першої інстанції за межі позовних вимог.

У постанові Верховного Суду від 13 квітня 2023 року в справі №757/3099/18-а йдеться про те, що вихід суду за межі позовних вимог процесуальний закон допускає як виняток у разі, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Отже, у відповідній постанові Верховного Суду йдеться про захист у сфері публічного-правових відносин від порушень із боку суб`єкта владних повноважень. За таких обставин, висновки у постанові Верховного Суду в справі №757/3099/18-а не підлягали застосуванню до спірних правовідносин, де відсутній суб`єкт владних повноважень та спір не носить ознак публічно-правового характеру, а справа розглядається за правилами цивільного, а не адміністративного судочинства.

Диспозитивність же цивільного судочинства полягає, зокрема у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша ст.13 ЦПК України).

За положеннями частини другої ст.264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Окрім того, справа розглянута судом першої інстанції у порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. Підготовче засідання при розгляді справи у порядку спрощеного провадження не проводиться, що виключає застосування положень частини третьої ст.264 ЦПК України та й у матеріалах справи відсутня заява позивача про визнання недійсним договору комісії із обґрунтуванням причин не включення цієї вимоги до позовної заяви.

Більш того, вийшовши всупереч норм цивільного процесу за межі заявлених вимог, суд першої інстанції визнав недійсним договір комісії, який не укладений, а правочин, який не вчинений, визнаний недійсним бути не може. Втручання суду першої інстанції у позовні вимоги є невиправданим.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції в частини визнання недійсним договору комісії також скасовується з мотивів, викладених вище.

Колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне звернути увагу на обраний позивачем спосіб захисту (вимогу про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу від 22 березня 2021 року) та його ефективність у розрізі спірних правовідносин, коли правовий механізм, перебачений п.3 частини першої ст.388 ЦК України, застосований до спірних правовідносин бути не може.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року в справі №338/180/17, від 11 вересня 2018 року в справі №905/1926/16, від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц.

Вирішуючи кожний конкретний спір на підставі всіх встановлених обставин, суд повинен установити, на захист якого права подано відповідний позов, чи порушене, не визнане або оспорене таке право відповідачами, а також з`ясувати, чи призведе задоволення заявлених вимог до реального та ефективного поновлення порушеного права, та залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

При цьому, під ефективним поновленням слід розуміти реальний позитивний вплив судового рішення про задоволення позову на виявлену під час судового розгляду обставину порушення/невизнання/оспорення, або запобігання виникненню спору щодо права, на захист якого був поданий позов.

Водночас відмова в позові з підстав обрання неефективного способу захисту може мати місце тоді, коли у судовому процесі відсутній будь-який сенс в розрізі питання щодо реальної можливості захисту прав позивача у обраний ним спосіб.

Як вже зазначалося вище, передання позивачем ОСОБА_1 20 березня 2021 року в тимчасове користування на тиждень спірного автомобіля на прохання товариша її чоловіка ОСОБА_5 , а також надання останньому свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 16 березня 2021 року серії НОМЕР_3 не вважається вибуттям транспортного засобу з володіння позивача поза її волею, що виключає задоволення віндикаційного позову до добросовісного набувача автомобіля в порядку п.3 частини першої ст.388 ЦК України, яким є відповідач ОСОБА_4 . При цьому неважливо автомобіль був відчужений особою, якій ОСОБА_4 передала володіння автомобілем, тобто ОСОБА_5 , чи будь-якою іншою особою, тобто ФОП ОСОБА_2 .

Отже, задоволення позовної вимоги про визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу від 22 березня 2021 року недійсним, без можливості витребування спірного автомобіля від добросовісного володільця ОСОБА_4 , не приведе до реального відновлення порушених прав ОСОБА_1 , а за таких обставин є неефективним способом захисту та у задоволенні цієї вимоги слід відмовити саме з такої підстави.

Як вже зазначалося вище, ефективним способом захисту є звернення з позовом про відшкодування збитків до особи, якій ОСОБА_1 передала спірний автомобіль у користування і володіння, тобто до ОСОБА_5 . Оскільки вимога про відшкодування збитків у цій справі не заявлена, то доводи апеляційної скарги з приводу кола відповідачів є безпідставними та висновків суду апеляційної інстанції про скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового про відмову в задоволенні позову в повному обсязі не змінюють, враховуючи слушність інших доводів апеляційної скарги, які обговорені вище.

Відповідно до положень ст.376 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

У силу приписів ст.141 ЦПК України, оскільки апеляційна скарга задовольняється, то судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, покладається на позивача у розмірі 6 397,50 грн .

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374,376,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 , подану через адвоката Савченко Тетяну Вікторівну, задовольнити.

Рішення Богунського районного суду м.Житомира від 11 жовтня 2023 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 6 397 грн 50 коп. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 10 лютого 2025 року.

Головуюча Судді: