Номер провадження: 22-ц/813/1099/25
Головуючий у першій інстанції Середа І. В.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.01.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кострицького В.В.,

суддів: Назарової М.В., Коновалової В.А.,

за участю секретаря Булацевської Я.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,

представник відповідача ОСОБА_4 ,

треті особи - Служба у справах дітей Одеської міської ради, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Фролова Руслана Валеріївна

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 , який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 09 лютого 2024 року, ухвалене у складі судді Середи І.В., у приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , треті особи: Служба у справах дітей Одеської міської ради, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Фролова Руслана Валеріївна, визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування рішення про реєстрацію права власності,-

встановив:

Короткий зміст позовних вимог.

ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , треті особи: Служба у справах дітей Одеської міської ради, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Фролова Руслана Валеріївна, та просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири під АДРЕСА_1 , яка складається з чотирьох житлових кімнат, загальною площею - 94,4 кв.м., в тому числі житловою - 68,5 кв.м., серія ' номер: 2003, виданий 10.10.2019 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міської нотаріального округу Фроловою Русланою Валеріївною, а також скасувати рішення приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Фролової Руслани Валеріївни, індексний номер: 49112602 від 10 жовтня 2019 рої 14:33:38, щодо державної реєстрації права власності на вказану квартиру.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначила, що на підставі договору купівлі-продажу від 11 листопада 2005 року придбала вказану квартиру, яку в якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором вона передала ВАТ «Раффайзен Банк Аваль».

ОСОБА_2 28.12.2018 року набув право вимоги за кредитним договором і за договором іпотеки від ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп», яке в свою чергу отримало право такої вимоги від ПАТ «Оксі Банк» 26.12.2018 року, яке повинно було його отримати від ВАТ «Райффайзен Банк Аваль».

В лютому 2020 року позивачці стало відомо про реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_3 .

ОСОБА_2 не направляв позивачці повідомлення про усунень порушення, а також про намір звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу. ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» направляло претензію-вимогу лише у 2008 році боржник після якого рішенням суду з ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_1 стягнуто в солідарному порядку на його користь заборгованість за кредитним договором.

Ненаправлення вимоги є підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу предмету іпотеки, оскільки не дотримано вимог Закону України «Про іпотеку», ОСОБА_2 не мав права відчужувати іпотечне майно. Іпотекодавець, якому не відомо про існування вимог кредитора, не може бути позбавлений майна в позасудовому порядку без будь-якого повідомлення чи попереднього пред`явлення претензії кредитором. Позбавлення особи майна в такий спосіб є порушенням права власності, гарантованого статтею 41 Конституції України.

Договір купівлі-продажу укладений із порушенням вимог чинного законодавства України, незалежна оцінка для встановлення ринкової вартості нерухомого майна не проводилась, ціна договору самостійно встановлена відповідачами, що є порушенням умов іпотечного договору, укладеного між позивачем та ВАТ «Райффайзен банк Аваль». Внаслідок цього, майно відчужено ОСОБА_2 за значно заниженою ціною, оплата за договором не проводилась, такий договір укладений всупереч інтересам власника майна. Також, не виконано вимоги іпотечного договору, щодо здійснення повідомлення іпотекодавця про відступлення права вимоги за договором кредиту. Пред`явлення іпотекодержателем своїх вимог до іпотекодавця у визначений законом строк не доведено. Крім того, з момент ухвалення судом рішення про стягнення у тому числі з позивачки заборгованості за кредитним договором, останній припинив свою дію, кредитор втратив можливісті нарахування процентів за користування кредитними коштами.

Договір купівлі-продажу укладений без врахування інтересів малолітньої дитини, а саме ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Наслідком недійсного правочину є двостороння реституція, яка полягає у скасувані реєстрацію права власності на спірне нерухоме майно за ОСОБА_3 .

Оскільки первинно ОСОБА_2 був іпотекодержателем (кредитором), а позивач є іпотекодавцем, тобто власником предмета іпотеки, а державна реєстрація права власності на квартиру за ОСОБА_3 позбавляє позивачку права власності, тому існує необхідність привести сторони у попередній стан, який існував до укладення оспореного договору купівлі-продажу.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 09 лютого 2024 року відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , треті особи: Служба у справах дітей Одеської міської ради, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Фролова Руслана Валеріївна, визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування рішення про реєстрацію права власності.

Суд першої інстанції в обґрунтування свого рішення зазначає, щоз огляду на предмет спору аналіз норм Закону України «Про іпотеку», на які посилається позивачка, не є доцільним.

Згідно з наданими відомостями правонаступник кредитора та іпотекодержатель ОСОБА_2 зареєстрував за собою право власності на предмет іпотеки, що було передбачено умовами п.5.2.1 іпотечного договору.

Таким чином, судом встановлено, що ОСОБА_2 зареєстрував своє право власності на підставі умов іпотечного договору і будучи уже власником майна від свого імені продав квартиру ОСОБА_3 .

Позивачка не оспорюючи права власності ОСОБА_2 просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири.

При цьому, підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу вказує на недотримання вимог Закону України «Про іпотеку» та обставини, які стосуються правовідносин між позивачкою та іпотекодержателем .

Проаналізувавши надані докази та норми, які регулюють виниклі правовідносини суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, оскільки підстави на яких ґрунтується позов не стосуються предмету позову, а права іпотекодержателя та власності ОСОБА_2 на квартиру позивачем не оспорювалися.

Таким чином, враховуючи те, що за договором купівлі-продажу відчуження відбулося між власником квартири ОСОБА_2 та покупцем ОСОБА_3 права позивачки не були порушені.

Оскільки вимога про скасування рішення про реєстрацію права власності за ОСОБА_3 є похідною від вимоги про визнання недійсним договору-купівлі продажу, то відповідно вона не підлягає задоволенню.

Доводи апеляційної скарги.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник позивача звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 09 лютого 2024 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що зазначене рішення є необ`єктивним, необґрунтованим та винесеним із порушенням матеріального та процесуального законодавства.

Вказує, що ОСОБА_2 не направляв Позивачу повідомлення про усунення порушення, а також про намір звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу. ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» направляло претензію-вимогу лише у 2008 році боржнику, після якого рішенням суду з ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , ОСОБА_1 стягнуто в солідарному порядку на його користь заборгованість за кредитним договором.

У іпотекодержателя відсутнє належне підтвердження виконання вимог статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо надіслання боржнику повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання, що унеможливило встановлення державним реєстратором завершення 30-денного строку, сплив якого пов`язується з проведенням ним подальших дій зі звернення стягнення на предмет іпотеки.

Отже, ненаправлення вимоги згідно із частиною першої статті 35 Закону України «Про іпотеку», є підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу предмета іпотеки, оскільки вказаний закон встановлює пріоритетність дотримання вимог статті 35 Закону України «Про іпотеку» перед виконанням частини першої статті 38 Закону України «Про іпотеку».

У 2008 року банком надсилалось боржнику повідомлення про усунення порушення зобов`язання. Після відступлення права вимоги за кредитним іпотечним договорами, нові кредитори, у тому числі ОСОБА_2 , не направляли позивачу повідомлення про усунення порушення зобов`язання.

Враховуючи те, що ОСОБА_2 не виконав обов`язку щодо повідомлення іпотекодавця про усунення порушення зобов`язання, у порядку вказаної статті, то ОСОБА_2 не мав права відчужувати іпотечне майно.

Такий висновок ґрунтується на тому, що встановлена законодавцем процедура повідомлення іпотекодавця про наступне звернення стягнення на предмет іпотеки у разі

Суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_10 не отримувала вимогу про усунення порушення та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки з визначенням способу цього звернення, іпотекодержатель порушив вимоги закону щодо повідомлення Іпотекодавпя-Позивача про наступне звернення стягнення на предмет іпотеки. Іпотекодавець, якому не відомо про існування вимог кредитора, не може бути позбавлений майна в позасудовому порядку без будь-якого повідомлення чи попереднього пред`явлення претензії кредитором. Позбавлення особи майна в такий спосіб є порушенням права власності, гарантованого статтею 41 Конституції України.

Доказів повідомлення позивача чи позичальника про відступлення прав за договорами кредиту та іпотеки немає.

Оскільки первинно ОСОБА_2 був іпотекодержателем (кредитором), а Позивач є іпотекодавцем, тобто власником предмета іпотеки, а державна реєстрація права власності на квартиру під АДРЕСА_1 , яка складається з чотирьох- житлових кімнат, загальною площею - 94,4 кв.м., в тому числі житловою - 68,5 кв.м., за ОСОБА_3 позбавляє позивача права власності, а отже, існує необхідність привести сторони у попередній стан, який існував до укладення оспореного договору купівлі-продажу.

Договір купівлі-продажу, серія та номер: 2003, виданий 10.10.2019 року, видавник: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Фролова Руслана Валеріївна, укладений із порушенням вимог чинного законодавства України, незалежна оцінка для встановлення ринкової вартості нерухомого майна, що є предметом цього договору, не проводилась, ціна договору самостійно встановлена відповідачами, що є порушенням умов іпотечного договору, укладеного між Позивачем та ВАТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ». Внаслідок цього, майно відчужено ОСОБА_2 - ОСОБА_3 за значно заниженою ціною, оплата за договором не проводилась, такий договір укладений всупереч інтересам власника майна. Також, не виконано вимоги іпотечного договору, щодо здійснення повідомлення іпотекодавця про відступлення права вимоги за договором кредиту. Пред`явлення іпотекодержателем своїх вимог до іпотекодавця у визначений законом строк не доведено. Крім того, з моменту ухвалення судом рішення про стягнення у тому числі з позивача заборгованрсті за кредитним договором, останній припинив свою дію, кредитор втратив можливість нарахування процентів за користування кредитними коштами.

Договір купівлі-продажу, серія та номер: 2003, виданий 10.10.2019 року, видавник: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Фролова Руслана Валеріївна, укладений без врахування інтересів малолітньої дитини, а саме ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Щодо явки сторін.

В судове засідання сторони повідомлялись належним чином , однак в судове засідання не зявились крім представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 , заяв про відкладення розгляду справи до суду не надходило , що не заважає апеляційному перегляду у відповідності до вимог ст.372 ЦПК України.

Позиція апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_4 , оцінивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).

Колегією суддів встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 відповідно до договору купівлі-продажу від 11 листопада 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Русских С.Б., придбала квартиру під АДРЕСА_1 , яка складається з чотирьох житлових кімнат, загальною площею - 94,4 кв.м., в тому числі житловою - 68,5 кв.м.

14 вересня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_6 , укладено кредитний договір № 014/0035/82/81997, відповідно до якого останній надано кредит у вигляді не відновлюваної кредитної лінії в сумі 515610,00 грн.

4 вересня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Раффайзен Банк Аваль» та позивачкою ОСОБА_1 укладено іпотечний договір, а посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, Рудницькою Ю.О. 18 вересня 2007 року.

Предметом іпотеки за вказаним іпотечним договором стала квартира АДРЕСА_1 , яка належала позивачці на підставі договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Русских С.Б. 11 листопада 2005 року за № 7212.

За умовами іпотечного договору сторони дійшли згоди і вирішили забезпечити виконання зобов`язань ОСОБА_6 за кредитним договором № 014/0035/82/81997 від 14 вересня 2007 року, шляхом передачі позивачкою банку нерухомого майна, а саме вказаної квартири.

За даними інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 101, а саме квартири за адресою: АДРЕСА_2 , 10.10.2019 р приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Р.В., як державним реєстратором, було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень і внесено відповідний запис 33622241 про державну реєстрацію за ОСОБА_3 права приватної власності на вказану квартиру, підставою виникнення права власності вказано договір купівлі-продажу, реєстровий № 2003, виданий 10.10.2019 року, видавник приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Фролова Р.В.

За умовами договору купівлі-продажу укладеного 10 жовтня 2019 року та посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Р.В. ОСОБА_2 продав за ціною 236274 грн. ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1

Згідно з умовами іпотечного договору, а саме , п.5.2 встановлено способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Так, за змістом пункту 5.2.1 іпотечного договору між сторонами передбачено позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом

-продажу іпотекодержателем предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору продажу у порядку встановленому ст.38 Закону України «Про іпотеку»,

-продажу іпотекодавцем або за дорученням, оформленним відповідною довіреністю іпотекодержателю предмету іпотеки третій особі на користь іпотекодержателя,

-прийняття предмету іпотеки у власність іпотекодержателем,

-шляхом продажу на біржі (з аукціону, публічних торгів),

-іншим способом , що не суперечить чинному на момент реалізації законодавству.

Як вбачається з відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно рішенням державного реєстратора Сурай Д.Ю. за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на квартиру вказану квартиру 04 вересня 2019 р на підставі договору про відступлення прав за іпотечним договором №3393 від 26 грудня 2018, заяви про усунення порушення зобов`язань №302 від 05 квітня 2019 р, договору про відступлення прав вимоги за іпотечним договором №3787 від 28 грудня 2018 р,договору про відступлення прав за іпотечним договором №3395 від 26 грудня 2018 р, документів , що підтверджують направлення заяви про вимогу №66 від 16 травня 2019 р, заяви щодо усунення порушення зобов`язання №303 від 05 квітня 2019 р та іпотечного договору №2063 від 04 вересня 2007 р.

За нормами ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 1 ст. 512 ЦК України визначено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

За нормами ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину (ч. 5 ст. 202 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (ч. 1 ст. 215 ЦК України). Частиною 3 ст. 215 ЦК України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлен а законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Згідно ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За нормами ст.658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Згідно з ч.1,2 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

За нормами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 2 ст. 264 ЦПК України, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Суд дійшов вірного висновку, що з огляду на предмет спору аналіз норм Закону України «Про іпотеку», на які посилається позивачка, не є доцільним.

Згідно з наданими відомостями правонаступник кредитора та іпотекодержатель ОСОБА_2 зареєстрував за собою право власності на предмет іпотеки, що було передбачено умовами п.5.2.1 іпотечного договору.

Таким чином, судом встановлено, що ОСОБА_2 зареєстрував своє право власності на підставі умов іпотечного договору і будучи уже власником майна від свого імені продав квартиру ОСОБА_3 .

Необхідно звернути увагу на те, що позивачка не оспорюючи права власності ОСОБА_2 просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири.

При цьому, підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу вказує на недотримання вимог Закону України «Про іпотеку» та обставини, які стосуються правовідносин між позивачкою та іпотекодержателем .

Проаналізувавши надані докази та норми, які регулюють виниклі правовідносини суд дійшов вірного висновку, що позов не підлягає задоволенню, оскільки підстави на яких ґрунтується позов не стосуються предмету позову, а права іпотекодержателя та власності ОСОБА_2 на квартиру позивачем не оспорювалися.

Таким чином, враховуючи те, що за договором купівлі-продажу відчуження відбулося між власником квартири ОСОБА_2 та покупцем ОСОБА_3 позивачка не була стороною договору .

Оскільки вимога про скасування рішення про реєстрацію права власності за ОСОБА_3 є похідною від вимоги про визнання недійсним договору-купівлі продажу, то відповідно вона не підлягає задоволенню.

Судова колегія погоджується з проаналізованими судом першої інстанції в сукупності дослідженими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що стороною позивача не доведено тих обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а тому заявлені вимоги задоволенню не підлягають.

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Посилання в апеляційний скарзі на те, що суд першої інстанції надав не вірну оцінку доказів та дійшов до невірного висновку, апеляційний суд відхиляє, оскільки підстави на яких ґрунтується позов не стосуються предмету позову.

Колегія суддів звертає увагу, що набуття права власності ОСОБА_2 на квартиру позивачем не оспорювалися та не визнавались недійсними,

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

На підставі вищенаведеного, та враховуючи дію принципу принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається. З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог у тому вигляді як вони були заявлені, однак це не позбавляє позивача права на звернення до суду у належний спосіб для захисту своїх прав відповідно до сталої практики Верховного Суду .

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Смирнова Андрія Ігоровича, який діє в інтересах ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 09 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 28 січня 2025 року.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді М.В. Назарова

В.А. Коновалова