Провадження №2/523/2062/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

заочне

"11" лютого 2025 р. м.Одеса

Суворовський районний суд міста Одеси, в складі:

головуючого судді Дяченко В.Г.

за участю секретаря Томілко М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В:

До Суворовського районного суду м. Одеси звернулася ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Білозор О.О., з позовною заявою до ОСОБА_2 , в якій просила здійснити поділ квартири АДРЕСА_1 , що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 .

Позов мотивований тим, що 10 вересня 2011 року між сторонами зареєстровано шлюб. В період шлюбу ними була інвестована, повністю виплачена та придбана квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

09 листопада 2021 року шлюб між сторонами розірвано.

Посилаючись на те, що право власності на квартиру зареєстровано за відповідачем та після розлучення сторони не можуть дійти згоди щодо розпорядженням спільним майном, при цьому квартира була придбана у період шлюбу, за спільні нажиті кошти під час перебування у шлюбі, для потреб сім`ї, введення спільного господарства та спільного проживання, позивач звернулася до суду з вказаним позовом.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити.

В судове засідання відповідач не з`явився, причин неявки суду не повідомив. Будучи обізнаним про розгляд цивільної справи ( а.с. 83,) заяв, клопотань, відзиву не подав.

Відповідно доч.3 ст.223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки.

Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи, перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що 10 вересня 2011 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб, актовий запис № 695, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб виданим 10 вересня 2011 року Першим Суворовським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції (а.с.10)

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження Серії НОМЕР_1 , виданим Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області ( а.с.11)

19 серпня 2013 року, між Промислово-будівельною групою « Інтострой» та ОСОБА_2 укладено договір про пайову участь в будівництві житла № 12/44 (а.с.13-17)

02 вересня 2015 року право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі Свідоцтва про право власності серія № НОМЕР_2 , зареєстровано за ОСОБА_2 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, єдиного державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с.18, 19-20)

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 09 листопада 2011 року шлюб між сторонами розірвано. Рішення набрало законної сили 18 грудня 2021 року (а.с.12)

На підтвердження обставин викладених у позовні заяві, стороною позивача надані докази наявності спору між сторонами щодо нерухомого майна( а.с.28)

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України

Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Зазначені норми права встановлюють існування факту права спільної сумісної власності подружжя щодо кожної речі, набутої у шлюбі (презумпція права спільної сумісної власності), незалежно від тієї обставини, хто є набувачем за договором, забудовником будівлі, та на чиє ім`я було зареєстровано право власності на таку річ.

Підставою набуття подружжям права спільної сумісної власності є лише одна обставина: набуття (придбання, виготовлення, спорудження) майна за час шлюбу, крім випадків, встановлених законом або договором. Тобто, ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі.

Поширення цього правового режиму на кожну набуту у шлюбі річ (презумпція права спільної сумісної власності існує доти, доки в суді не доведено інше кимось із подружжя, зокрема, що майно придбано ним до шлюбу або за особисті кошти. Саме сторона, яка заперечує право спільної сумісної власності, відповідно до частини 3 статті 10 ЦПК України довести протилежне (спростувати матеріально-правову презумпцію), зокрема, що майно було придбано нею до шлюбу, або було придбано у шлюбі, але за її особисті кошти.

Верховний Суд України в постанові від 03.06.2015 року в справі № 6-38цс15 дійшов правового висновку, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи статтю 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2)кошти, за таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма статті 60 СК України вважається правильно застосованою.

Аналогічна правова позиція викладена і в постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року по справі № 6-2641цс15.

Відповідно до статті 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частина 1 ст. 70 СК України зазначає, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно пункту 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування при розгляді справ про шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 Сімейного кодексу України та статтею 372 Цивільного кодексу України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Відповідно до пункту 23 вказаної постанови вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 Сімейного кодексу України, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦКУкраїни можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Судом встановлено, що сторони не дійшли згоди щодо поділу квартири, яка зареєстрована на відповідача та придбана у період перебування у шлюбі. Відповідачем під час розгляду справи не надано доказів того, що майно придбано ним до шлюбу або за особисті кошти. Відтак, спірна квартира відповідно до ст. 60 СК України є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу в рівних частках згідно ст. 70 СК України.

Частина другастатті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

На основі всебічно з`ясованих обставин, на які посилається позивач, як учасник справи, як на підставу заявлених вимог, перевіреними в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позивачем надано до суду докази належності квартири до спільної сумісної власності подружжя, відтак позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд, зважаючи на задоволення позову, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України покладає такі на відповідача.

Керуючись ст.ст.5, 6, 10, 81, 141, 263-265, 354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Задовольнити позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 )право приватної власності на 1/2 (одну другу) частку квартири

АДРЕСА_1 порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_4 ) право приватної власності на 1/2 (одну другу) частку квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_4 , зареєстрована адреса місця проживання: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 , місце проживання : АДРЕСА_3 ) 1 647,27 грн. судового збору.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 11.02.2025 року.

Суддя: