Провадження № 22-ц/801/358/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Федчишен С. А.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2025 рокуСправа № 127/29085/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів Матківської М.В., Стадника І.М.,

за участю секретаря судового засідання Пантелеймонової А.І.,

за участю сторін: позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 та її представника Полотнянко О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу №127/29085/24 запозовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Олійника Андрія Михайловича на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 листопада 2024 року,яке ухвалив суддя Федчишен С.А. в Вінницькому міськомусуді Вінницької області, повний текст складено 26 листопада 2024 року,

в с т а н о в и в:

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, який мотивував тим, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 10 січня 2012 року, який рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 22 квітня 2021 року розірвано.

Проживаючи разом як одна сім`я у 2017 року ними була набута у власність квартира по АДРЕСА_1 . Дана нерухомість купувалась новою у забудовника та оформлення права власності було здійснено 24 жовтня 2017 року на відповідача - ОСОБА_3 . Оскільки, квартира, була придбана сторонами в період шлюбу, воно належить нам, як колишньому подружжю на праві спільної сумісної власності.

З відповідачем позивач неодноразово здійснював обговорення щодо поділу спільної сумісної власності, проте, крім обговорень, жодних дій здійснено не було, а тому позивач вирішив звернутись до суду для врегулювання спірних питань.

Таким чином, просив суд поділити спільне майно подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 наступним чином: визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на 1/2 ідеальну частку квартири у АДРЕСА_1 , загальною площею 42,1 кв.м, житловою площею 16,4 кв.м. Визнати за ОСОБА_3 право приватної власності на 1/2 ідеальну частку квартири у АДРЕСА_1 , загальною площею 42,1 кв.м, житловою площею 16,4 кв.м. Вирішити питання щодо стягнення судових витрат.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 20 листопада 2024 рокув задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спірна квартира, яка була придбана під час шлюбу є спільною власністю подружжя, а тому позовні вимоги є доведеними. Проте, суд першої інстанції дійшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки відповідач заявила клопотання про застосування строку позовної давності з підстав того, що позивач пропустив без поважаних причин строк звернення до суду за захистом своїх прав.

Не погоджуючись з таким рішенням суду представник ОСОБА_1 адвокат Олійник А.М.подав апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним та необґрунтованим, ухваленим з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. Просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку, щодо пропуску позивачем строку позовної давності, оскільки перебіг строку позовної давності за вимогами про поділ спільного майна подружжя, заявленими після розірвання шлюбу обчислюється не з моменту розірвання шлюбу, а з моменту, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності, зокрема таке порушення можливе у разі відчуження майна одним із співвласників без згоди іншого, умисного його пошкодження тощо. Зазначив, що з серпня 2024 року ОСОБА_3 заборонила позивачу приходити та бути в спірній квартирі, відвідувати і гратись із сином у квартирі, а тому фактично з цього часу порушено його право власності.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_3 та її адвокат Полотнянко О.І. зазначають, що доводи апеляційної скарги ніяким чином не спростовують висновків суду викладених в оспорюваному рішенні, не свідчать про його незаконність чи протиправність. В зв`язку з чим, просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши осіб, які з`явилися в судове засідання, прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення за таких підстав.

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення не відповідає.

Судом встановлено, що 10 січня 2012 року сторони зареєстрували шлюб, який рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 22 квітня 2021 року було між ними розірвано.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 392799600 від 29 серпня 2024 року, ОСОБА_3 24 жовтня 2017 року стала власником квартири АДРЕСА_2 .

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що шлюб між сторонами розірвано рішенням суду від 22 квітня 2021 року, тобто на момент звернення позивачем ОСОБА_1 до суду 03 вересня 2024 року, сплив строк звернення до суду з позовом про поділ майна.

З вказаними висновками суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду не погоджується, виходячи з наступного.

Вирішуючи питання перебігу позовної давності за вимогами про поділ спільного майна подружжя, суди мають враховувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя.

На цьому наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 28 грудня 2020 року в справі № 345/2962/14 (провадження № 61-2361св20).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.

У частині другій статті 72 СК України визначено та у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз`яснено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15.

Отже, початок перебігу позовної давності у справах про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу реєстрації актів цивільного стану (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України), тобто з моменту виникнення спору між ними.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 6 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19), від 13 лютого 2020 року у справі № 320/3072/18 (провадження № 61-5819св19), від 13 липня 2020 року у справі № 570/4234/16-ц (провадження № 61-15213св19) та від 24 лютого 2021 року у справі № 303/6365/17 (провадження № 61-13857св19).

Отже, висновок суду першої інстанції про те, що строк позовної давності повинен відраховуватись з 22 квітня 2021 року - дня розірвання шлюбу, суперечить усталеній судовій практиці в справах про поділ спільного майна подружжя.

При цьому за приписами пунктів 12 та 19 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Карантин з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) в Україні тривав з 12 березня 2020 року по 30 червня 2023 року.

Крім того, воєнний стан в Україні, введений 24 лютого 2022 року, який неодноразово продовжувався, триває і на даний час.

Таким чином, строки позовної давності, починаючи з березня 2020 року були продовжені на час карантину та з лютого 2022 року зупинені на час воєнного стану.

Отже позовні вимоги у справі заявлено в межах строків позовної давності, перебіг яких у аспекті положень ст. 20 СК України визначається за відповідними приписами ЦК України, тому висновки суду першої інстанції з приводу пропуску строку позовної давності є безпідставними та необґрунтованими.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Частиною третьою статті 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

24 жовтня 2017 року, під час перебування у шлюбі, сторонами була придбана квартира по АДРЕСА_1 , яка була зареєстрована на відповідача ОСОБА_3 .

Вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя.

Згідно з ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 69 Сімейного кодексу України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Як роз`яснив Верховний Суд в постанові від 05 жовтня 2020 року у справі №537/78/19, положення ст. 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 6 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 5 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц.

Згідно із статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Встановлено, що спірна квартира набута сторонами у період шлюбу, є спільною сумісною власністю, а відтак підлягає поділу в рівних частинах.

Таким чином, з огляду на зазначене, з урахуванням положень статей 70 СК України та 372 ЦК України в порядку поділу майна подружжя вимоги позивача підлягають задоволенню.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, яке ухвалене з порушенням та неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог статті 376 ЦПК України є підставами для його скасування з прийняттям нового судового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 та стягнути судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За правилами частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

Отже, відповідно до положень частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України з ОСОБА_3 необхідно стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 13158,97 грн (судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 5981,35 грн та за подання апеляційної скарги в розмірі 7177,62 грн).

Керуючись ст. ст. 141, 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Олійника Андрія Михайловича задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 листопада 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя задовольнити.

Поділити спільне майно подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , а саме:

-визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на 1/2 ідеальну частку квартири у АДРЕСА_1 , загальною площею 42,1 кв.м, житловою площею 16,4 кв.м;

-визнати за ОСОБА_3 право приватної власності на 1/2 ідеальну частку квартири у АДРЕСА_1 , загальною площею 42,1 кв.м, житловою площею 16,4 кв.м.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги в розмірі 13158,97 грн (тринадцять тисяч сто п`ятдесят вісім грн 97 коп.).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 29 січня 2025 року.

Головуючий Сопрун В.В.

Судді Матківська М.В.

Стадник І.М.