Житомирський апеляційний суд
Справа №289/1230/24 Головуючий у 1-й інст. Кириленко О. О.
Категорія 39 Доповідач Борисюк Р. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2025 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Коломієць О.С., Павицької Т.М.,

розглянувши у письмовому провадженні у місті Житомирі цивільну справу № 289/1230/24

за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 07 листопада 2024 року, ухвалене під головуванням судді Кириленка О.О. у місті Радомишль,

в с т а н о в и в :

У травні 2024 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк», Банк, Товариство, Позивач) звернулось з даним позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 на їх користь заборгованість за кредитним договором № б/н від 11 листопада 2009 року станом на 18 березня 2024 року в сумі 74 610,29 грн, яка складається із: 60 067,29 грн заборгованість за тілом кредиту; 14 543,00 грн заборгованість за простроченими процентам, та просили стягнути судові витрати.

Позов мотивувався тим, що 11 листопада 2009 року ОСОБА_1 звернулась до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала анкету-заяву № б/н та приєдналась до Умов та правил надання банківських послуг саме в тій редакції, що діяла на дату підписання та розміщена на сайті банку https://privatbank.ua/terms.

Клієнт не міг приєднатися до іншої редакції і саме ця редакція надається до позовної заяви, оскільки це умови публічного договору.

На підставі вищевказаної анкети-заяви їй було відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку, на яку було встановлено початковий кредитний ліміт, який в подальшому збільшився до 60 000,00 грн, що підтверджується довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку та випискою по рахунку.

Зазначають, що для отримання доступу до рахунку та використання кредитного ліміту ОСОБА_1 отримала, згідно з довідкою про видані картки, кредитну картку № НОМЕР_1 , строк дії - 10/13, тип Картка "Універсальна". Відповідачка після отримання картки за умовами укладеного з Банком договору здійснила дії щодо проведення її активації, користувалась карткою, а також отримувала кредитні кошти з власної ініціативи. Активація нею картки та користування картковим рахунком свідчать про укладення сторонами кредитного договору, що підтверджуються, зокрема, розрахунком заборгованості, випискою по рахункам відповідача.

Після спливу строку дії першої картки відповідачка для можливості користування рахунком, додатково отримувала наступі картки: кредитна картка № НОМЕР_2 , строк дії 01/16, тип Картка "Універсальна"; кредитна картка № НОМЕР_3 , строк дії 07/19, тип Картка "Універсальна"; кредитна картка № НОМЕР_4 , строк дії 01/20, тип Картка "Універсальна"; кредитна картка № НОМЕР_5 , строк дії -/-, тип Картка "Універсальна".

В процесі користування рахунком відбулася зміна відсоткової ставки до 42% річних. Також у процесі користування рахунком 17 грудня 2021 року вона підписала заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, на підставі якої отримала додаткову кредитну картку № НОМЕР_6 , строк дії 07/27, тип Картка "Універсальна", а також були погоджені інші суттєві умови користування кредитним рахунком. Заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг вона підписала власноруч на планшеті, що відповідає вимогам Постанови НБУ від 13.12.2019 №151 «Про затвердження Положення про застосування цифрового власноручного підпису в банківській системі України».

Вважають, що відповідачка була належним чином повідомлена про умови кредитування, зокрема щодо сплати відсотків. Починаючи з 17 грудня 2021 року відсотки нараховувалися відповідно до підписаної відповідачем заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, а саме згідно п. 1.3. у розмірі 42,00 %. При цьому за погодженою ставкою банком нараховано відсотків у розмірі 14543,00 грн.

Зазначають, що банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачці можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту, для чого за зверненнями відповідача відкрив рахунок та надавав кредитні картки до нього, а відповідач, отримуючи кредитні картки, фактично отримувала електронний платіжний інструмент, який дає можливість використовувати власні гроші або кредитний ліміт на банківському рахунку для здійснення безготівкових операцій, тим самим відповідач мала безперервний доступ до самого рахунку.

Відповідачка зобов`язалась повернути використану частину кредитного ліміту відповідно до умов договору, а саме щомісячними платежами у розмірі мінімального платежу від суми заборгованості, який встановлений договором. Але в процесі користування кредитним рахунком відповідач не надавала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями.

Вказують, що у зв`язку із зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості ОСОБА_1 станом на 18 березня 2024 року має заборгованість 74 610,29 грн, яка складається із: 60 067,29 грн заборгованість за тілом кредиту; 14 543,00 грн заборгованість за простроченими процентами.

Крім того, в процесі підготовки позовної заяви було встановлено, що відповідачка перестала вносити кошти посилаючись на спірні операції, які були проведені по її картці № НОМЕР_6 за 09 липня 2023 року. В ході перевірки даної інформації встановлено, що банком 10 липня 2023 року було зафіксовано звернення клієнтки ОСОБА_1 , яке було направлено на перевірку.

Відсутність змін облікового запису Приват24 користувачки ОСОБА_1 , наявність входу в акаунт Приват24 клієнтки, який здійснювався з іншого пристрою, не характерного для клієнтки та відсутність зміни ПІН-коду до картки можуть свідчити про те, що невідомі особи повністю володіли конфіденційною інформацією щодо карткового рахунку ОСОБА_1 , а також конфіденційною інформацією щодо логіну та паролю входу в акаунт Приват24 клієнтки.

Зняття грошових коштів з карти клієнта ОСОБА_1 стало можливим в результаті розголошення нею конфіденційної інформації щодо свого карткового рахунку (номер картки та PIN-код карти) фінансового номеру телефону та паролю входу в Приват24, що дозволило невідомим особам здійснити вхід з іншого пристрою в її акаунт Приват24, провести збільшення кредитного ліміту по картковому рахунку НОМЕР_6 , згенерувати токен-карту НОМЕР_7 в момент прив`язки реальної карти клієнтки до іншого мобільного пристрою та провести несанкціоноване обготівкування грошових коштів через банкоматну мережу Приватбанку у місті Рівне.

Яким чином дана інформація була передана клієнткою невідомим особам перевіркою не встановлено. Співробітниками СБ Приватбанку у 2023 році зафіксовано факти шахрайських транзакцій за картками клієнтів ПриватБанку, які полягали у несанкціонованому зняттю коштів зловмисниками з карток клієнтів з використанням технології Google Pay. Було встановлено, що розкраданню коштів передував контакт клієнтів з шахраями, отримання фішингових посилань, завдяки чому шахраї, використовуючи технологію Google Pay, прив`язували платіжні картки клієнтів до шахрайських пристроїв, токенізували картку для оплати через НФС, після чого проводили несанкціоновані транзакції по обготівкуванню грошових коштів в місті Рівне.

З метою запобіганню системному розкраданню грошових коштів та притягнення винних до відповідальності, 19 червня 2023 року в порядку статті 60 КПК України СБ ПриватБанку ініційовано звернення Е.16.0.0.0/4-230619/46071 до відділу протидії кіберзлочинності в Рівненській області Департаменту кіберполіції НПУ про проведення перевірки. За зверненням банку відкрито кримінальне провадження №0000026. Слідчим відділом Рівненського РУП ГУНП в Житомирській області здійснювалось досудове розслідування по кримінальному провадженню за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 185, частини 2 статті 28, частини 3 статті 190 КК України. Обвинуваченим у даному кримінальному провадженні є ОСОБА_2 та обвинувальний акт відносно нього скеровано до Рівненського міського суду Рівненської області.

Зазначають, що на даний час відповідачка продовжує ухилятись від виконання своїх зобов`язань і не погашає заборгованість за договором про надання банківських послуг, що є порушенням законних прав та інтересів банку.

Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 07 листопада 2024 року позов задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором б/н від 11 листопад 2009 року в сумі 19 949,35 грн, вирішено питання судових витрат. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі, Банк просить його скасувати в частині незадоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення по суті позовних вимог.

Товариство зазначає, що за фактом звернення відповідачки до Банку з приводу вчинення спірних операцій, проведено службову перевірку, за наслідками якої встановлено, що під час здійснення несанкціонованого зняття коштів обліковий запис в Приват24 не змінювався, зміни ПІН коду та фінансового номера телефону теж не відбулося, операції були підтверджені паролем, але при цьому, треті особи отримали доступ до електронного гаманця клієнта, здійснили вхід в Приват24, провели збільшення кредитного ліміту, згенерували токен карту та обготівкували кошти. Дані обставини не заперечувались відповідачкою.

Звертають увагу, що спірні операції були проведені за допомогою Приват24 системою дистанційного обслуговування клієнтів, офіційний канал зв`язку (обміну інформацією) між Банком та Клієнтом. Для входу до системи Приват24 клієнт повинен ввести логін та пароль. Логін це номер мобільного телефону клієнта. Пароль унікальна послідовність із символів і цифр, яка відома лише клієнту. Тобто, для того щоб зайти до Приват24 потрібно ввести пароль входу, який відомий лише клієнту, в даному випадку відповідачці.

Отже, для того, щоб зайти до Приват24 недостатньо мати лише номер мобільного телефону, потрібно або знати пароль входу, або ж для зміни паролю знати ПІН-код картки клієнта, щоб можна було змінити пароль входу до Приват24. Для того, щоб інша особа могла здійснити фінансову операцію через Приват24, вона повинна спочатку зайти до Приват24.

Для цього потрібно обов`язково знати пароль входу або ж для зміни даного пароль потрібно ввести пін-код хоча б однієї картки клієнта. В даному випадку, при здійсненні спірних транзакцій, фінансовий номер відповідача, а також її пароль у Приват 24 та логін не змінювалися. За розголошення ПІН-коду несе відповідальність лише Клієнт. Таким чином, відповідачка приховала від суду, що вона розголосила персональні дані, такі як ПІН-код картки.

Підсумовуючи все вищезазначене, можна зробити достовірний висновок, що без розголошення особистих ідентифікаційний та контрольних даних відповідачем вчинення оспорюваного транзакцій не було б можливим, адже потрібно ще обов`язково знати пароль входу до Приват24 або щоб його змінити знати ПІН-код картки Клієнта, для того щоб змінити фінансовий номер необхідно в обов`язковому випадку вводити ПІН-код картки.

Отже, саме необачність Клієнта, їх довірливість ніяким чином не спростовують того факту, що зняття коштів було можливим у зв`язку з розголошенням персональних даних.

Ухвалами Житомирського апеляційного суду від 12 грудня 2024 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та справу призначено до розгляду.

У поданому відзиві, ОСОБА_1 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Зазначає, що вона своїми діями не сприяла у доступі до відомостей по кредитній картці, її особовому рахунку, акаунту чи мобільного додатку «Приват 24», незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дала б змогу ініціювати платіжні операції. Відтак, суд першої інстанції в своєму рішення дав належну та повну оцінку всім обставинам справи, а доводи позивача викладені в апеляційній скарзі є необґрунтованими.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України ( частина 1 статті 368 ЦПК України).

Враховуючи наведене, розгляд справи здійснюється без повідомлення учасників справи.

Згідно з частиною 5 статті 268, статті 381 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав відповідачу строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Враховуючи характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування, зважаючи на конкретні обставини у справі, які не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, оскільки в матеріалах справи містяться докази, надані сторонами, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне розглядати справу у порядку письмового провадження без участі сторін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

В апеляційній скарзі позивач оскаржує рішення суду першої інстанції лише в частині незадоволених позовних вимог. Рішення суду в частині задоволених позовних вимог не оскаржується, а тому апеляційним судом в цій частині не перевіряється.

Установлено, що 11 листопада 2009 року сторони уклали кредитний договір №б/н, у відповідності до якого відповідачка отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с.40).

У вказаній анкеті-заяві зазначено, що відповідач згодна з тим, що ця анкета-заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилася та погодилася з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку.

Крім того, 17 грудня 2021 року ОСОБА_1 підписала паспорт споживчого кредиту. Розділом 4 паспорту споживчого кредиту визначається орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача. В розділі 7 вказаного паспорту зазначено, що ця інформація зберігає чинність та є актуальною до 17 грудня 2040 року (а.с.30-34).

У заяві від 17 грудня 2021 року зазначено про те, що відповідач ОСОБА_1 , як клієнт, підписанням цієї заяви приєднується до розділу «Загальні положення», підрозділів «Кредитні картки», «Поточні рахунки», «Використання картки», «Віддалені канали обслуговування», «Оплата частинками та Миттєва розстрочка», «Регулярні платежі», Умов та Правил надання банківських послуг акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», що розміщені в мережі Інтернет за адресою htpps://privatbank.ua.terms, у редакції, чинній на дату підписання цієї Заяви, які разом становлять Договір банківського рахунка, приймає всі права та обов`язки, встановлені в цьому Договорі, та зобов`язується їх належним чином виконувати. У вказаній Заяві викладені істотні умови кредитного договору.

Згідно довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 кредитний ліміт по її рахунку змінювався наступним чином: 11.11.2009 - кредитний ліміт 2600,00 грн; 18.09.2013 - кредитний ліміт 3000,00 грн; 25.10.2013 - кредитний ліміт 6000,00 грн; 20.10.2015 - кредитний ліміт 5420,00 грн; 27.11.2015 - кредитний ліміт 4850,00 грн; 05.09.2019 - кредитний ліміт 10 000,00 грн; 09.09.2020 - кредитний ліміт 11000,00 грн; 17.12.2021 - кредитний ліміт 13000,00 грн; 20.12.2022 - кредитний ліміт 23000,00 грн; 23.12.2022 - кредитний ліміт 13000,00 грн; 30.05.2023 - кредитний ліміт 20000,00 грн; 06.07.2023 - кредитний ліміт 51000,00 грн; 06.07.2023 - кредитний ліміт 20000,00 грн; 07.07.2023 - кредитний ліміт 60000,00 грн; 01.11.2023 - кредитний ліміт 0,00 грн. (а.с.29).

Відповідно до довідки, ОСОБА_1 були надані наступні кредитні картки: 11.11.2009 з терміном дії 10/13 карта «Універсальна», 28.09.2012 з терміном дії 01/16 карта «Універсальна», 02.08.2015 з терміном дії 07/19 карта «Універсальна», 01.12.2015 з терміном дії 07/19 карта «Універсальна», 19.01.2016 з терміном дії 01/20 карта «Універсальна», 19.01.2016 з терміном дії 01/20 карта «Універсальна», 13.03.2019 з терміном дії 02/23 карта «Універсальна», 30.05.2023 з терміном дії 07/27 карта «Універсальна» (а.с.58).

До позовної заяви банк також додав Витяг з умов та правил надання банківських послуг, які розміщені в мережі Інтернет на сайті https://privatbank.ua./terms (а.с.152-162).

Згідно розрахунку, наданого АТ КБ «ПриватБанк», заборгованість ОСОБА_1 перед банком, яку позивач просить стягнути станом на 18.03.2024 становить 74610,29 грн., з яких: заборгованість за простроченим тілом кредиту 60067,29 грн., заборгованість за простроченими відсотками 14543,00 грн. (а.с.14-27).

Встановлено, що 10 липня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до ВП №3 Житомирського РУП ГУНП в Житомирській області із заявою відносно того, що 09.07.2023 невідома особа таємно викрала з її кредитної картки АТ КБ «ПРИВАТБАНК» №284536 гроші в сумі 39520 грн, чим була спричинена матеріальна шкода на вказану суму.

11 липня 2023 року за даним фактом відкрито кримінальне провадження №0000151 за частиною 4 статті 185 КК України та ОСОБА_1 було визнано і допитано в якості потерпілої (а.с.88, 89).

Із обвинувального акту за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 4 статті 185 КК України убачається, що невстановлена досудовим розслідуванням особа, у невстановлений досудовим розслідуванням спосіб, отримала дані щодо банківського рахунку потерпілої ОСОБА_1 , інформацію про який, за допомогою месенджера «Телеграм» передала ОСОБА_2 , який 09.07.2023, реалізуючи спільний злочинний умисел, спрямований на незаконне заволодіння грошовими коштами потерпілої, діючи за попередньою змовою з невстановленою досудовим розслідуванням особою, з корисливих мотивів, з використанням електронної обчислювальної техніки, скориставшись програмним забезпеченням мобільного телефону, марка та модель якого не встановлено, що підтримує функцію NFC, тобто безконтактної особи, налаштував вказаний банківський рахунок (картку) до системи мобільних платежів «Google Pay» через будь-який банківський POS-термінал/термінал, що підтримує функцію безконтактного способу оплати, з банківського рахунку (картки) потерпілого, що емітована АТ КБ «ПРИВАТБАНК» № НОМЕР_6 . У подальшому ОСОБА_2 , реалізуючи спільний злочинний умисел обумовлений невстановленою досудовим розслідування особою, який полягав в обготівкуванні останнім грошових коштів з банківського рахунку потерпілої, перебуваючи в АДРЕСА_1 , шляхом безконтактної оплати здійснив зняття грошових коштів з банківського рахунку (картки) потерпілої АТ КБ «ПРИВАТБАНК» № НОМЕР_6 о 14:44 годині в сумі 20800 грн., о 18:11 годині в сумі 18720 грн. з банкомату «CARO0192192», чим завдав потерпілій майнової шкоди на загальну суму 39520 грн. (а.с.94-118).

Задовольняючи частково позовні вимоги, місцевий суд виходив з того, що списання частково грошових коштів із карткового рахунку відповідачки невстановленими особами відбулося не за її розпорядженням, тому остання не повинна нести відповідальність за такими операціями. Стягненню підлягає лише заборгованість в розмірі 19 949,35 грн, яка утворилась станом на 01 липня 2023 року, до моменту незаконного списання коштів із рахунку ОСОБА_3 , яка підтверджена розрахунком заборгованості та відомостями виписки по рахунку позичальника.

Колегія суддів погоджується з такими висновками з огляду на таке.

Відповідно до частин 1, 3 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором чи законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунку банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК).

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (частина 1 статті 1048 ЦК).

Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлено договором.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, в разі прострочення повернення чергової частини позики кредитор має право вимагати від боржника дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків за користування кредитом.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно зі статтею 1 Закону України від 05 квітня 2001 року № 2346-ІІІ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платіжною картою є електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду карти, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.

Держателем такого платіжного засобу є фізична особа, яка на законних підставах використовує спеціальний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного спеціального платіжного засобу.

Згідно із пунктом 37.2 статті 37 Закону у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов`язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними.

Відповідно до пунктів 8, 9 Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України «Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів» від 05 листопада 2014 року № 705, емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійснення цієї операції, негайно зараховує зазначену в цьому документі суму коштів на відповідний рахунок.

Відповідно до пункту 11 Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15 зазначено, що: «Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції».

Верховний Суд в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 14 лютого 2018 року в справі № 127/23496/15-ц (провадження № 61-3239св18) вказав, що: «встановивши, що позивачем не доведено вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, а відповідач, виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомила позивача про цей факт, врахувавши наявність кримінального провадження, в межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог».

Отже, саме банк має доводити, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; у разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів; сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними.

Вказані висновки містяться у постанові Верховного Суду від 16 серпня 2023 року у справі № 176/1445/22.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 (провадження № 14-400цс19) зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доводити так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Доводи позивача стосовно того, що саме дії відповідачки, в порушення Умов та правил надання банківських послуг, призвели до несанкціонованого зняття коштів з її карткового рахунку, оскільки вона своїми діями сприяла незаконному використанню інформації, яка дала змогу ініціювати третій особі проведення платіжних операцій, не заслуговують на увагу, оскільки вони ґрунтуються виключно на припущеннях, що не мають доказового підтвердження.

Позивач не навів конкретні обставини, які підтвердженні належними та допустимими доказами, які б підтверджували факт того, що позивач своїми діями сприяла розкриттю конфіденційної інформації, внаслідок чого стало незаконне списання грошових коштів з карткового рахунку позивача.

Натомість судом встановлено факт звернення відповідача ОСОБА_1 до банку, а так само її звернення до правоохоронних органів з приводу вчинених стосовно неї шахрайських дій. Наведені обставини у сукупності свідчать про те, що у відповідача була дійсно відсутня воля на вчинення такого перерахування коштів.

Інші доводи апеляційної скарги представника Банку містять суб`єктивне тлумачення апелянтом як обставин справи, так і норм діючого законодавства, направлене на переоцінку доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що місцевим судом першої інстанції при ухваленні рішення були належним чином оцінені подані сторонами докази, повно встановлені фактичні обставини справи, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення суду, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення.

Відтак, у відповідності до положень статті 375 ЦПК України, колегія дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду без змін.

За приписами частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи немає.

Відповідно до пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними, зокрема, є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (пункт 1 частини 6 статті 19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в сили вимог закону.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення, а рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 07 листопада 2024 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Судді