ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2092/25 Справа № 243/5230/23 Суддя у 1-й інстанції - Воронков Д. В. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2025 року м.Кривий Ріг

справа № 243/5230/23

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Остапенко В.О.

суддів Агєєва О.В., Зубакової В.П.

сторони:

позивач Обласне комунальне підприємство «Донецьктеплокомуненерго»

відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 31 жовтня 2024 року, яке ухвалено суддею Воронковим Д.В. у м. Слов`янську Донецької області та повне судове рішення складено 04 листопада 2024 року,

УСТАНОВИВ:

У вересні 2023 року Обласне комунальне підприємство «Донецьктеплокомуненерго» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за теплову енергію, абонентське обслуговування, інфляції та 3 % річних.

Позовна заява мотивована тим, що відповідач ОСОБА_1 мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , відповідач ОСОБА_2 зареєстрований за вказаною адресою, отже та є абонентами ОКП «Донецьктеплокомуненерго» в м. Слов`янськ, користуються послугами з опалення, проте, не в повному обсязі оплачують вартість спожитих послуг, що порушує право позивача на отримання плати за надані послуги з теплопостачання у встановлений законодавством строк.

З 01 жовтня 2013 року до 01 вересня 2023 року сума заборгованості за особовим рахунком відповідача склала 54 908,16 грн. Також відповідачам нарахована заборгованість за абонентське обслуговування за період з 01 листопада 2020 року до 01 вересня 2023 року в сумі 856 грн, інфляційні втрати за період з 01 жовтня 2013 року до 01 лютого 2022 року в сумі 12 106,66 грн та 3% річних в сумі 2 958,35 грн, яку позивач просить стягнути з відповідачів. Просить суд стягнути з відповідачів поштові витрати на загальну суму 50 грн, витрати на отримання відомостей з Державного реєстру речових правна - 35 грн та судові витрати у розмірі 2 147,20 грн.

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 31 жовтня 2024 року позовні вимоги Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» задоволені частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» заборгованість за теплову енергію за період з 28 вересня 2020 року до 01 вересня 2023 року у розмірі 36 923 грн 17 коп, втрати від інфляційних процесів у розмірі 1 563 грн 31 коп, 3 % річних у розмірі 437 грн, заборгованості за абонентське обслуговування у розмірі 856 грн; поштові витрати, пов`язані з поштовим відправленням кореспонденції по 25 грн з кожного; витрати, пов`язані з формуванням Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в розмірі 17 грн 50 коп з кожного, та витрати зі сплати судового збору по 602 грн 93 коп з кожного.

В задоволенні решти позовних вимог Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач Обласне комунальне підприємство «Донецьктеплокомуненерго» просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального права та неповне з`ясування обставин справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що, згідно з пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину, а тому, станом на час подачі позовної заяви, строк позовної давності не сплив та продовжився на строк дії карантину.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом установлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 , що вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 341470643 від 03 серпня 2023 року на підставі договору купівлі продажу від 17 грудня 2011 року.

ОСОБА_2 з 24 березня 2007 року є зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_1 , що видно з відомостей Відділу з ведення реєстраційного обліку місця проживання та місця перебування фізичних осіб Слов`янської МВА Краматорського району Донецької області від 08 квітня 2024 року №20-16/2-1279

Згідно виписки за особового рахунку № НОМЕР_1 за адресою АДРЕСА_1 , вказаний рахунок з 2011 року до 2016 року оформленого на ОСОБА_2 , а з 2016 року по 2023 року на ОСОБА_1 . Так, за вказаною адресою станом на 01 вересня 2023 року утворилась заборгованість за користуванням тепловою енергією в розмірі 54 908,16 грн за період з 01 жовтня 2013 року по 01 лютого 2022 рік, а також заборгованість за абонентське обслуговування в сумі 856 грн за період з 01 листопада 2020 року до 01 вересня 2023 року.

Згідно розрахунку 3% річних та індексу інфляції відповідачам нараховані 3 % річних в сумі 2 958,35 грн та індекс інфляції в сумі 12 106,66 грн за період з 01 жовтня 2013 року по 01 лютого 2022 року.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , у встановлені законом строки, не вносили плату за отримані житлово-комунальні послуги, а тому заборгованість підлягає стягненню у судовому порядку за період з 28 вересня 2020 року по 01 вересня 2023 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачами.

Колегія суддів не може повністю погодитись з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно ст. 68 ЖК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.

Відповідно до ст. 67 ЖК України, плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться, крім квартирної плати, за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», в редакції Закону № 1875-IV від 24 червня 2004 року, залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо - та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», в редакції Закону № 1875-IV від 24 червня 2004 року, споживачем комунальних послуг є фізична особа, яка отримує житлово-комунальну послугу.

Згідно ч. 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» в редакції Закону № 1875-IV від 24 червня 2004 року, дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Отже, відповідно до зазначеної норми та за змістом Закону України «Про житлово-комунальні послуги», в редакції Закону № 1875-IV від 24 червня 2004 року, проживаючі та/або зареєстровані у квартирі споживачі комунальних послуг зобов`язані вносити плату за їх використання.

01 травня 2019 року вступив в дію Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року № 2189-VIII, який разом з Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 регулюють основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також права та обов`язки зазначених учасників відносин.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року № 2189-VIII до житлово-комунальних послуг належать комунальні послуги, в тому числі з постачання теплової енергії.

Індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги (пункт 6 частини першої Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року № 2189-VIII).

Пунктами 2, 5 частини другої статті 7 вказаного Закону встановлено, що індивідуальний споживач зобов`язаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом, оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Судом встановлено, що між сторонами договір на надання житлово-комунальних послуг не укладався, однак відсутність такого договору не може бути підставою для звільнення споживачів від оплати послуг, оскільки укладення договору є обов`язком споживача.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, у постанові Верховного Суду від 18 травня 2020 року у справі № 176/456/17 (провадження № 61-63св18), а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 14-280цс18.

Статтею 9 Закону Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року № 2189-VIII передбачено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

Суд першої інстанції, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, встановивши наявність порушеного права ОКП «Донецьктеплокомуненерго», дійшов правильного висновку про те, що у відповідачів наявна заборгованість зі сплати за послуги з централізованого опалення, яка підлягає солідарному стягненню з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Правильність нарахування суми боргу підтверджується особовим рахунком, яким підтверджено розмір боргу та факт неповного внесення відповідачами за вказаний період оплати за теплову енергію, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення заборгованості по оплаті послуги з централізованого опалення.

Крім того, суд дійшов правильного висновку про те, що на дані правовідносини поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати суми боргу із врахуванням індексу інфляції та 3 % річних, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання, та враховуючи ту обставину, що відповідачі у встановлені законом строки не в повному обсязі вносили плату за надані позивачем послуги, ОКП «Донецьктеплокомуненерго» має право на стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних за період прострочки виконання зобов`язань.

Разом з тим, відповідачами заявлено про застосування позовної давності, а тому суд стягнув заборгованість в межах строку позовної давності, а саме за період з 28 вересня 2020 року по 01 вересня 2023 року (в межах заявлених вимог).

Відмовивши при цьому в задоволенні позовних вимог за період з 01 жовтня 2013 року по 28 вересня 2020 року, суд послався на ст.ст. 256, 261, 267 ЦК України.

Такі висновки суду є помилковими, з огляду на наступне.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом.

ЄСПЛ зауважує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, § 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, § 51)).

Частина четверта статті 267 ЦК України визначає, що поза межами позовної давності вимоги задовольнятися не можуть, і сплив цього строку є підставою для відмови у позові.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)- тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).

Частиною 1 ст. 32 Закону «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що плата за послуги нараховується щомісячно.

Крім того, обов`язок споживача оплатити надані послуги встановлено ст. 19 Закону України «Про теплопостачання».

Пунктом 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (із змінами), передбачено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено іншого строку.

А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення щомісячного платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, оскільки позивачем не надано доказів погодження між сторонами іншого строку.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, позивач звернувся до суду з позовом 28 вересня 2023 року, тобто після спливу позовної давності щодо щомісячних платежів до 28 вересня 2020 року.

Разом з тим, судом не було враховано, що, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався та діяв й на час ухвалення оскаржуваного рішення суду.

Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина.

Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»).

02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Тобто, строк позовної давності, в силу пункту 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, продовжено на строк дії карантину.

У постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі 679/1136/21 зазначено, що: «У пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)».

Виходячи із взаємозв`язку норм права, які були прийняті органом законодавчої влади в Україні під час дії карантину, введеного Урядом України у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), цілей, з метою яких ці норми впроваджені, а також з метою недопущення безпідставного звуження прав учасників цивільних правовідносин, пункт 12 Перехідних і прикінцевих положень ЦК України щодо продовження під час карантину строків загальної і спеціальної позовної давності, передбачених статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, підлягає застосуванню і у тому випадку, коли тривалість строку позовної давності, визначена законом.

За таких обставин, законом передбачено продовження позовної давності щодо вимог за якими перебіг позовної давності не закінчився станом на 02 квітня 2020 року.

Оскільки, перебіг трирічної позовної давності щодо позовних вимог про стягнення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги за квітень 2017 року закінчився під час дії карантину, а тому ці строки продовжуються, що свідчить про дотримання позивачем позовної давності при зверненні до суду з даним позовом щодо стягнення заборгованості за період з 02 квітня 2017 року.

На підставі зазначеного, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОКП «Донецьктеплокомуненерго» про стягнення заборгованості за послугу з централізованого опалення за період з 01 жовтня 2013 року по 28 вересня 2020 року, а тому колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги в цій частині.

Отже, позивачем не пропущено позовну давність щодо позовних вимог про стягнення заборгованості за період, починаючи з 02 квітня 2017 року, у зв`язку з чим в цій частині вимоги щодо стягнення цієї заборгованості у судовому порядку підлягають задоволенню.

Враховуючи наведене вище та ту обставину, що відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , у встановлені законом строки не в повному обсязі вносили плату за надані позивачем послуги з централізованого опалення, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОКП «Донецьктеплокомуненерго» в межах трирічного строку позовної давності, а саме починаючи з квітня 2017 року в розмірі 50 431,44 грн.

На підставі наведеного вище колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду, на підставі п.1, п.4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, скасуванню в частині стягнення з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованості за теплову енергію за період з 28 вересня 2020 року до 01 вересня 2023 року у розмірі 36 923 грн 17 коп з ухваленням в цій частині нового рішення про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОКП «Донецьктеплокомуненерго» заборгованості за теплову енергію за період з 02 квітня 2017 року до 01 вересня 2023 року у розмірі 50 431 грн 44 коп.

Також підлягає скасуванню рішення суду першої інстанції в частнині стягнення з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 судового збору по 602 грн 93 коп з ухваленням в цій частині нового рішення про стягненя з кожного з відповідачів по 805 грн 20 коп.

В іншій частині рішення суду має бути залишено без змін.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі по 303 грн 41 коп з кожного за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго»- задовольнити частково.

Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 31 жовтня 2024 рокускасувати в частині чаткового задовлення позовних вимог Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за теплову енергію за період з 28 вересня 2020 року по 01 вересня 2023 року у розмірі 36 923 грн 17 коп,та ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» заборгованість за теплову енергію заперіод з 02 квітня 2017 року по 01 вересня 2023 року у розмірі 50 431 (п`ятдесят тисяч чотириста тридцять одна) грн 44 коп.

Рішення скасувати в частині стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 витрат зі сплати судового збору по 602 грн 93 коп, з кожного та ухвалити в цій частині новее рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 витрати зі сплати судового збору по 805 (вісімсот п`ять) грн 20 коп, з кожного.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , з кожної окремо, на користь Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» по 303 (вісімсот тридцять шість) грн 41 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 28 січня 2025 року.

Головуючий:

Судді: