Справа № 464/1979/24
пр.№ 2/464/501/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21.01.2025 року м.Львів

Сихівський районний суд м.Львова у складі судді Тімченко О.В., секретар судового засідання Андрушків В.О., розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, Служба у справах дітей Давидівської сільської ради Львівського району Львівської області про позбавлення батьківських прав, з участю представників: позивача адвоката Цімури Я.В. та третьої особи Іванової Я.М., -

у с т а н о в и в :

Адвокат Цімура Я.В. від імені та в інтересах позивача звернувся до Сихівського районного суду м.Львова із позовною заявою у порядку цивільного судочинства, в якій просить позбавити відповідача батьківських прав щодо малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За результатами автоматизованого розподілу судову справу передано на розгляд судді Тімченко О.В.

Суддя ухвалою від 27 березня 2024 року позов було прийнято до розгляду з відкриттям провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначенням у підготовче засідання.

Суд ухвалою від 20 вересня 2024 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати та занесеною до протоколу судового засідання, закрив підготовче провадження та призначив до судового розгляду по суті.

Під час судового розгляду справи у судовому засіданні позивач та його представник заявлені позовні вимоги про позбавлення батьківських прав підтримали та просять задоволити з підстав самоусунення відповідача як матері у вихованні та утриманні сина.

Відповідач та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, до суду не з`явились, скористались наданим ч.3 ст.211 ЦПК України правом, подавши заяви про розгляд справи у їх відсутності.

Відповідач у відповідності до поданої заяви визнає позов у повному обсязі та просить позбавити її батьківських прав відносно сина, так як не контактує з ним, не бере участі у вихованні та утриманні, оскільки не має такої можливості з огляду на віддалене проживання та надмірну зайнятість.

Вирішуючи цивільно-правовий спір між сторонами, суд дійшов наступного висновку про відмову у позову з огляду на таке.

У відповідності до ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися нам припущеннях.

Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність (п.п.4, 5 ч.3 ст.2 ЦПК України), що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість (постанова Верховного Суду від 01 листопада 2023 року у справі № 462/2056/20, яка у порядку ч.4 ст.263 ЦПК України підлягає урахуванню при застосуванні норм права).

Принцип змагальності не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Сторона має довести ті обставини, на які вона посилається, і саме такі належним чином вчинені дії позивача, за загальним правилом, є підставою для задоволення його позову. Натомість відсутність належного спростування іншою стороною обставин, на які посилається сторона без належного їх доведення, сама по собі не є підставою для задоволення позову, оскільки суперечить загальним принципам доказування у цивільних справах, встановлених процесуальним законом (постанова Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 2-879/13, від 23 листопада 2022 року у справі № 208/6630/19).

Відповідно до ч.3 ст. 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Як унормовано ст.ст.8, 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно зі ст.ст.150, 155 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч.1 ст.164 СК України, зокрема у п.2 визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Верховний Суд у постановах від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, від 26 грудня 2024 року у справі № 561/474/24 виснував, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування потрібно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків.

Зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови Верховного Суду від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22, від 28 лютого 2024 року у справі № 303/4697/22; від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23.

Під час розгляду справи судом установлено, що сторони є батьками неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження.

Сторони перебувають у шлюбі з 25 листопада 2000 року та на розгляді Сихівського районного суду м.Львова знаходиться цивільна справа № 464/1310/24 про їх розірвання шлюбу.

У відповідності до актів обстеження умов проживання органу опіки та піклування позивач разом із сином проживають за адресою: АДРЕСА_1 .

Зареєстроване місце проживання відповідача - АДРЕСА_2 .

За викладеними у позові обставинами відповідач повністю ухиляється від виконання своїх материнських обов`язків, усі питання щодо виховання та навчання, матеріального забезпечення дитини вирішуються позивачем, відповідач фактично не спілкується з сином, не бере участі у його вихованні, турботі про фізичний та духовний розвиток, стан здоров`я та забезпечення необхідних умов для життя.

У ході розгляду справи відповідачем до суду подано заяву про визнання позову, надаючи оцінку якій, суд ураховує положення до ч.ч.1, 4 ст.206 ЦПК України. У силу даних вимог позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Отже, у розумінні приписів ст.206 ЦПК України суд відмовляє у прийнятті визнання відповідачем позову, якщо це суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Як регламентовано ч.ч.2, 3 ст.155 СК України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства.

Заява відповідача від 01 серпня 2024 року з доданою заявою від 24 липня 2024 року, засвідчена нотаріусом у м.Ланьцут Республіки Польща, в яких вона відмовлялася від батьківських прав на дитину та визнавала позов про позбавлення її батьківських прав, не може слугувати підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини. Суд відмовляє у прийнятті визнання відповідачем позову, оскільки у цій категорії справ визнання позову суперечить закону, а саме ч.3 ст.155 СК України, та порушує інтереси дитини.

Саме така правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22.

У ч.ч.5, 6 ст.19 СК України встановлено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню й оцінці судом на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21).

Висновком органу опіки та піклування Давидівської сільської ради визнано за доцільне позбавити відповідача батьківських прав відносно сина. Водночас таке рішення ґрунтується виключно на письмовій згоді відповідача щодо позбавлення батьківських прав (засвідчена нотаріально з перекладом).

Досліджуючи такий висновок, суд установив, що такий належно не обґрунтований, зроблений без наведення достатніх доказів, які б підтверджували ухилення відповідача від здійснення батьківських обов`язків, не містить даних, які об`єктивно характеризують відповідача як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов`язків, а тому не є правовою підставою для застосування крайнього заходу - позбавлення батьківських прав. Висновок має рекомендаційний характер та не містить доказів того, що відповідач ухиляється від здійснення батьківських обов`язків, а тому сам по собі не може бути підставою для позбавлення відповідача батьківських прав.

Саме такої позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 26 грудня 2024 року у справі № 561/474/24.

Окремо суд акцентує увагу, що згаданий висновок органу опіки та піклування суперечить його ж попередньому рішенню щодо неможливості надання об`єктивного висновку щодо доцільності/недоцільності позбавлення батьківських прав, так як мати неповнолітнього перебуває за межами України.

За приписами ст.171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.

Озвучена у судовому засіданні місцевого суду думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав. Думка дитини не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона в силу віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї. (постанови Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 705/3040/18, від 26 грудня 2024 року у справі № 561/474/24).

Дійсно син сторін ОСОБА_4 у судовому засіданні висловив думку щодо позбавлення відповідача батьківських прав, водночас поводив себе невпевнено та розгублено, у зв`язку із чим суд ставить під сумнів відсутність сторонніх факторів на формування його позиції, нерозуміння наслідків та не бере такі до уваги.

У процесі розгляду сторони стверджували щодо перебування відповідача за кордоном, водночас документальне підтвердження цього відсутнє, відповідачем подано до суду письмову заяву про визнання позову, однак до суду жодного разу не з`явилась та не надала пояснень щодо суті спору. Ні викладені позивачем обставини, ні матеріали справи не дають суду можливості суду узагалі з`ясувати період та час можливої втрати зв`язків матері з дитиною та причини такого. Наведені факти викликають у суду обґрунтований сумнів у підставності позовних вимог.

Долучені позивачем до справи письмові докази: довідка Середньої загальноосвітньої школи № 96 МЖК-1 щодо участі батька у навчальному процесі, акти обстеження умов проживання, з яких вбачається, що ОСОБА_5 повідомив, що його донька відповідач по справі знаходиться за кордоном, не зумовлюються однозначного висновку щодо ухилення відповідача від своїх батьківських обов`язків.

Беручи до уваги викладене у своїй сукупності, чи, що у матеріалах справи немає беззаперечних та достатніх доказів, які б підтверджували винну та свідому поведінку відповідача щодо ухилення від участі у вихованні сина, умисне і свідоме нехтування обов`язками матері, що зумовлює висновок про невстановлення правових підстав для позбавлення відповідача батьківських прав .

Інших доказів позивачем, який користується професійною правничою допомогою, не надано; сторонам позивача з клопотаннями про витребування доказів чи допит свідків не зверталась.

Позивач на власний розсуд розпорядився своїми процесуальними правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій (постанови Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі № 755/18920/18, від 03 серпня 2022 року у справі № 156/268/21).

Відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Верховного суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2040/20).

Розглядаючи справу в межах доводів та поданих доказів, суд дійшов висновку про недоведеність стороною позивача позовних вимог, що є його процесуальним обов`язком, про позбавлення батьківських прав та порушення відповідачем прав позивача, які б підлягали судовому захисту. Наведене зумовлює відмову у позові, докази для протилежного висновку відсутні.

При розгляді справи судом надано відповіді на доречні аргументи сторін, здатні вплинути на вирішення спору. Інші доводи та докази не є визначальними та вагомими, які б могли вплинути на правильність рішення у справі (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 910/6322/20, постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2024 року у справі № 990/135/22).

У зв`язку із відмовою в позові судові витрати до відшкодування позивачу не підлягають (ст.141 ЦПК України).

Керуючись ст.ст.259, 263, 264, 265, 268, 282, 354 ЦПК України,

у х в а л и в :

Відмовити в позові.

Судові витрати позивача залишити по понесеним.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його складення.

Рішення набирає законної сили в порядкуст.273 ЦПК України.

Інформація про учасників справи:

позивач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_3 ;

відповідач ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, Служба у справах дітей Давидівської сільської ради Львівського району Львівської області, код за , Львівська область, Львівський район, вул.Незалежності,1А).

Повний текст рішення виготовлено 30 січня 2025 року.

Суддя Олена ТІМЧЕНКО