ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1018/25 Справа № 176/1964/24 Суддя у 1-й інстанції - Крамар О. М. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Петешенкової М.Ю., Красвітної Т.П.,

за участю секретаря судового засідання Драгомерецької А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Неверчак Євген Борисович, на рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 26 вересня 2024 року за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства Східний гірничо-збагачувальний комбінат про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовною заявою, пред`явленою до ДП Східний гірничо-збагачувальний комбінат, на предмет стягнення з відповідача на свою користь середнього заробітку за час затримки розрахунку одноразової допомоги за багаторічну сумлінну працю при звільненні з ДП СхідГЗК у зв`язку із виходом на пенсію за період з 03 лютого 2022 року по 20 травня 2024 ркоу у розмірі 200 000 грн.

Обґрунтовуючи свої вимоги ОСОБА_1 зазначила, що вона має стаж роботи на Новокостянтинівській шахті ДП «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» 15 років за професіями з особливо важкими особливо шкідливими умовами праці. З 03 листопада 2021 року позивача було звільнено за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію.

01 листопада 2021 року позивачем було подано відповідачеві заяву про виплату одноразової грошової допомоги згідно «Положення про умови виплати одноразової грошової допомоги за багаторічну сумлінну працю при звільненні з ДП«СхідГЗК» у зв`язку з виходом на пенсію», введеного в дію наказом ДП «СхідГЗК» №391 від 06 липня 2018 року, яке було діючим на день звільнення позивача.

Зазначену грошову допомогу позивачу виплачено не було, що стало підставою для звернення ОСОБА_1 до суду.

Рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 21 серпня 2023 року у справі №176/802/23 позов ОСОБА_1 про стягнення одноразової грошової допомоги задоволено та стягнуто з відповідача на її користь 75426,20 грн.

Позивач зазначає, що відповідачем судове рішення виконано лише 21 травня 2024 року, тоді як за вимогами Положення про умови виплати одноразової грошової допомоги за багаторічну сумлінну працю при звільненні з ДП СхідГЗК №391 від 06 липня 2018 року, передбачено таку виплату в день звільнення та продовжується така виплата після звільнення протягом наступних трьох місяців.

Позивач вважає, що відповідач несвоєчасно провів повний розрахунок з позивачем, а тому за період з 03 лютого 2022 року, тобто, останнього дня виплати такої допомоги, та по 21 травня 2024 року, тобто, дня фактичного розрахунку, вона має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, згідно ст. 47, 117 КЗпП, у розмірі 200 000 грн (а.с.1-4).

Рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 26 вересня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ДП «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволено частково.

Стягнуто із ДП «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку одноразової грошової допомоги за багаторічну сумлінну працю при звільненні з ДП «СхідГЗК» у зв`язку з виходом на пенсію у розмірі 10000 грн та судовий збір в розмірі 100 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено (а.с. 54-57).

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем доведено факт того, що мало місце порушення законодавства про працю та у неї виникло право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22 серпня 2023 року (наступний день після ухвалення рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 21 серпня 2023 року) по 21 травня 2024 року (день фактичного виконання рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 21 серпня 2023 року відповідачем).

Суд вважав, що середній заробіток за час затримки розрахунку одноразової допомоги за багаторічну сумлінну працю при звільненні з ДП «СхідГЗК» у зв`язку з виходом на пенсію складає 102 888,80 грн за період з 22 серпня 2023 року по 22 лютого 2024 року, що обмежується шестимісячним строком, визначеним статтею 117 КЗпП України, та складає 133 робочих дні (773,60 грн/день х 133 робочих днів = 102 888,80 грн). При цьому зазначив, що розмір одноразової грошової допомоги за багаторічну сумлінну працю при звільненні з ДП «СхідГЗК» у зв`язку з виходом на пенсію, стягнутий рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 21 серпня 2023 року складає 75 426,20 грн, тоді як, позивачем визначено розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку одноразової допомоги за багаторічну сумлінну працю при звільненні з ДП «СхідГЗК» у зв`язку з виходом на пенсію в розмірі 200000 гривень, що значно перевищує суму заборгованості відповідача та є очевидно непропорційним наслідкам правопорушення, несправедливим щодо роботодавця та порушує принцип співмірності. За встановлених обставин суд вважав за необхідне зменшити суму середнього заробітку до 10 000 грн.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Неверчака Є.Б. подала апеляційну скаргу (а.с. 60-63), посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального та невірного застосування норм матеріального права, просила рішення суду скасувати в частині визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку одноразової допомоги за багаторічну сумлінну працю при звільнення з підприємства у зв`язку з виходом на пенсію та ухвалити нове рішення в цій частині, стягнувши з відповідача на її користь за період з 03 лютого 2022 року по 20 травня 2024 року середній заробіток у розмірі 200 000 грн, що вже є зниженим розміром середнього заробітку, враховуючи повний його розмір за заявлений період у 416 583,60 грн, а також стягнути за подання позовної заяви судовий збір у розмірі 1600 грн та за подання апеляційної скарги судовий збір у розмірі 2400 грн.

Зазначив, що суд першої інстанції не дотримався співмірності та справедливості розміру середнього заробітку відносно невиплачених сум за рішення суду, а також не врахував, що ця сума належала до виплати при її звільненні, на що розповсюджується ст. 116 КЗпП України.

Крім цього, суд першої інстанції помилково вважав недоведеним період стягнення середнього заробітку з 03 лютого 2022 року по 20 травня 2024 року, адже саме з дня звільнення належить відраховувати такий період та до дня фактичної виплати суми, визначеної судовим рішенням, як це передбачає положення с 117 КЗпП України.

Разом з цим зазначив, що при розподілі судових витрат суд першої інстанції помилково не врахував сплачений у повному розмірі позивачем судовий збір за подання позовної заяви, невірно стягнувши з відповідача на її корить лише 100 грн, тоді як сплачено позивачем було 1600 грн, з урахуванням коефіцієнту 0,8 за подання позову через систему Електронний суд, як це передбачено нормами ЗУ Про судовий збір. Також скаржник зазначила, що сплатила повний розмір судового збору за подання апеляційної скарги у 2400 грн.

У жовтні 2024 року відповідач, скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому зазначив, що вихідна допомога при припиненні трудового договору не є заробітною платою та не виплачується з виходом особи на пенсію. При цьому наголосив, що вирішуючи питання про розмір середнього заробітку, суд першої інстанції, взявши до уваги висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26 червня 2019 року справі №761/9584/15-ц, визначив такий розмір у відповідності до критеріїв, які слід враховувати при визначенні розміру відшкодування, виходячи із положень ст. 117 КЗпП, за принципом співмірності та справедливості, тобто, у 10 000 грн. Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення в частині розміру середнього заробітку залишити без змін (а.с.77-80).

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а рішення суду в частині розміру середнього заробітку змінити з наступних підстав.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору.

Докази мають бути належними, допустимими, достовірними.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).

Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що судовим рішенням від 21 серпня 2023 року встановлено порушення трудових прав позивача щодо невиплати їй з виходом на пенсію одноразової грошової допомоги за багаторічну сумлінну працю при звільненні з ДП СхідГЗК у розмірі 75 426,20 грн, та саме з наступного дня за датою ухвалення цього рішення суду належить відраховувати початок визначення періоду стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у зв`язку із виходом на пенсію. Враховуючи, що фактичний розрахунок з позивачем відбувся 21 травня 2024 року, суд встановив, що період розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача бере початок з 22 серпня 2023 року по 21 травня 2024 року, що склало 196 робочих днів. Однак, ст. 117 КЗпП обмежує шестимісячним строком стягнення середнього заробітку, тому суд першої інстанції вважав доведеним період з 22 серпня 2023 року по 22 лютого 2024 року, що склало 133 робочих днів, виходячи з 773,60 грн середньоденної заробітної плати позивача та розмір середнього заробітку повинен становити 102 888,80 грн. При цьому, суд першої інстанції врахував можливість зменшення такого розміру середнього заробітку, виходячи з висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц та визначив співмірність розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у зв`язку із виходом на пенсію до 10 000 грн, що є співмірним та справедливим.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції в частині зменшення розміру середнього заробітку аж до 10 000 грн враховуючи наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до трудової книжки позивача, вона дійсно знаходилась у трудових відносинах з ДП «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» та на підставі наказу з 03 листопада 2021 року була звільнена у зв`язку з виходом на пенсію, за ст.38 КЗпП України.

Наказом №391-ос від 06 лиспня 2018 року було введено в дію з 06 липня 2018 року «Положення про умови виплати одноразової грошової допомоги за довгорічну сумлінну працю при звільненні з ДП «СхідГЗК» у зв`язку з виходом на пенсію» (а.с.12-15).

Рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 21 серпня 2023 року з ДП «СхідГЗК» на користь ОСОБА_1 стягнуто одноразову грошову допомогу за багаторічну сумлінну працю при звільненні з ДП «СхідГЗК» у зв`язку з виходом на пенсію у розмірі 75 426,20 грн (а.с.25-28).

Рішення суду виконано 21 травня 2024 року, що підтверджується випискою по надходженням по рахунку ОСОБА_1 щодо зарахування стягнутих рішенням суду коштів у розмірі 75 426,20 грн на рахунок позивача (а.с.30).

Згідно довідки ДП «СхідГЗК» середньоденна заробітна плата позивача складає 773 грн. 60 коп. (а.с.11).

Відповідно ч.2 ст.233 КЗпП із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Отже, статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення, але не більш як за шість місяців.

Подібні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 (провадження № 11-1210апп19), .

Суд першої інстанції, вірно з`ясувавши предмет позову, фактичні обставини справи, а також у повній мірі вивчивши надані докази у справі та надавши їм належну правову оцінку, дійшов обґрунтованого та правомірного висновку про часткове задоволенні позовних вимог з визначенням початку періоду стягнення середнього заробітку з відповідача на користь позивача з 22 серпня 2023 року, тобто, наступним днем після ухвалення рішення суду про встановлення права позивача на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої Положеннями, та по 22 лютого 2024 року, тобто, не більш як за шість місяців, як то передбачено положеннями ст. 117 КЗпП, з чим повністю погоджується і колегія суддів.

Разом з цим, колегія суддів погоджується і з тим, що за встановлений період порушення трудових прав позивача належить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 102 888,80 грн, однак, не погоджується з визначеним зменшеним розміром такого середнього заробітку у 10 000 грн, що колегія суддів не вважає співмірним, справедливим та таким, що відповідає обставинам справи, враховуючи стягнену на користь позивача судовим рішення суму одноразової грошової допомоги у розмірі 75 426,20 грн.

Колегія суддів наголошує, що встановлені судом першої інстанції обставин справи, правові висновки суду першої інстанції узгоджуються з висновками Верховного Суду викладеними у постанові від 09 червня 2021 року у справі №213/719/20.

Однак, доводи апеляційної скарги щодо неспівмірності стягнутій грошовій допомозі судовим рішення, розміру середнього заробітку, стягнутому судом першої інстанції у цій справі, знайшли своє підтвердження, адже сума, яка належала виплаті відповідачем при звільненні, та яка стягнута судовим рішенням на користь позивача і яка є неоспореною, дуже занижена судом першої інстанції та не може у такому визначеному розмірі компенсувати працівникові несвоєчасність фактично виплачених коштів відповідачем.

Колегією суддів також не встановлено в діях ОСОБА_1 свідомого тривалого самоусунення від захисту своїх порушених прав, у зв`язку з чим відсутні підстави вважати, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні збільшився через неправомірну бездіяльність позивача.

Після звернення позивача до суду з вимогами щодо стягнення з ПрАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на його користь одноразової допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відповідач проти задоволення заявлених вимог заперечував, у добровільному порядку врегулювати спір не намагався, що свідчить про його небажання відновлювати порушене право позивача та взагалі невизнання ним факту порушення трудового законодавства по відношенню до позивача.

За таких обставин, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо зменшення розміру середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні позивача до 10 000 грн. При цьому, зменшення судом першої інстанції розміру середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні з 200 000 грн до 10000,00 грн, враховуючи поведінку сторін та конкретні обставини справи, є несправедливим та не відповідає принципу розумності судового рішення, як і не враховує розмір стягнутої рішення суду одноразової грошової допомоги у 75 426,20 грн, що має бути співмірною компенсацією працівникові за несвоєчасне виконання рішення суду щодо виплати, яка належала останньому при звільненні.

За таких обставин, колегія суддів частково погоджується з доводами апеляційної скарги в частині співмірності середнього заробітку за час затримки виплати сум, належних при звільненні позивачеві, що носить компенсаторний характер, відносно до стягнутої рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 21 серпня 2023 року одноразової грошової допомоги за багаторічну сумлінну працю при звільненні з ДП «СхідГЗК» у зв`язку з виходом на пенсію у розмірі 75 426,20 грн, а тому є доведеним розмір такого середнього заробітку у 70 000 грн, що буде співмірним та справедливим балансом між інтересами працівника і роботодавця.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що вказане рішення, хоча і є законним та обґрунтованим як за застосуванням матеріальних норм права, так і процесуальних, однак в частині розміру середнього заробітку за час затримки виплат всіх належних сум позивачеві при її звільненні підлягає зміні з суми 10 000 грн до 70 000 грн, що є підставою для застосування колегією суддів норми ст. 376 ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до пунктів 3 та 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги в частині збільшення розміру середнього заробітку частково знайшли своє підтвердження і дають підстави для висновку колегією суддів про невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи. Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в іншій частині вимог в апеляційній скарзі не наведено, з чого колегія суддів доходить висновку про збільшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку одноразової грошової допомоги за багаторічну сумлінну працю при звільнення з ДП «СхідГЗК» у звязку із виходом на пенсію з 10 000 грн до 70 000 грн.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Неверчак Євген Борисович задовольнити частково.

Рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 26 вересня 2024 року змінити, в частині розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку одноразової грошової допомоги за багаторічну сумлінну працю при звільнення з ДП «СхідГЗК» у звязку із виходом на пенсію, збільшивши такий розмір з 10 000 грн до 70 000 грн.

В іншій частині рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 26 вересня 2024 року залишити без змін.

Стягнути з Державного підприємства Східний гірничо-збагачувальний комбінат на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 600 грн. за подання позовної заяви, судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 800 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: М.Ю. Петешенкова

Т.П. Красвітна