Справа № 650/2114/24
Провадження № 2/202/811/2025
31 січня 2025 року м. Дніпро
Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська у складі судді Михальченко А.О.,
секретар судового засідання Пономаренко О.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 650/2114/24
Третя особа, яка не заявила самостійних вимог щодо предмету спору
Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу
Рябих Вероніка Михайлівна
про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та стягнення коштів, -
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
07.05.2024 ОСОБА_1 звернувся до Великоолександрівського районного суду Херсонської області з вказаним позовом, який мотивував тим, що 17.02.2017 було укладено договір купівлі-продажу квартири між ОСОБА_1 (Покупець) та ОСОБА_3 (Продавець) за яким Продавець передав у власність Покупцю, а Покупець прийняв та оплатив квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .
Після цього, 21.02.2017 ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська в порядку забезпечення позову у цивільній справі 202/7079/16-ц було накладено арешт на квартиру та заборонено Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Управління у сфері державної реєстрації Дніпровської міської ради здійснювати реєстрацію та/або зняття з реєстрації будь-яких осіб за адресою: АДРЕСА_1 .
Після чого Позивачу стало відомо, що відносно вищевказаної квартири існує правовий спір, котрий перебуває на розгляді в Індустріальному районному суді м. Дніпропетровська, де у листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , в якому просила встановити незаконне набуття права власності відповідачами на квартиру АДРЕСА_2 ; витребувати з незаконного володіння ОСОБА_2 вказану квартиру та визнати право власності на зазначене нерухоме майно за ОСОБА_4 .
Пізніше 13.04.2017 ОСОБА_1 було подано апеляційну скаргу на ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 лютого 2017 року і своєю ухвалою від 13.05.2017 Апеляційний суд Дніпропетровської області цивільну справу повернув до суду першої інстанції для належного оформлення
14.12.2017 справу було прийнято до провадження та призначення до розгляду у порядку загального позовного провадження, де ОСОБА_1 вже був залучений в якості співвідповідача.
03.10.2019 по справі було винесено рішення, яким у ОСОБА_1 було витребувано квартиру АДРЕСА_2 .
Так, під час розгляду справи судом було встановлено, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем і всі судові витрати у справі було стягнуто з учасників схеми незаконного заволодіння квартирою відповідача, а саме ОСОБА_2 , а продавця, в якого вона купила цю квартиру незадовго до цього фактично не існує.
Хоча рішення про витребування квартири було винесено 03.10.2019, це не завадило Позивачу і подальшому володіти і користуватися цією квартирою. І лише в середині червня від Приватного Виконавця Макушева Є.П. йому стало відомо, що згадуване рішення суду було зареєстровано 31.05.2023 Державним реєстратором Ординською Оленою Вячеславівною у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно і власником квартири стала ОСОБА_4 , яка при цьому була Боржником у виконавчому провадженні і в подальшому оскаржувану квартиру виставили на публічні торги, які не відбулися, після чого Стягувач ОСОБА_6 залишив за собою нереалізовану квартиру і став новим власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що і стало причиною звернення до суду з вимогою визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 17.02.2017.
Зазначає, ним не було пропущено строк у 3 роки, протягом якого особа може звернутись до суду, адже в цьому разі лише 31.05.2023 відбулася державна реєстрація у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а Починаючи з 01.01.2013 Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що право власності у набувача нерухомості виникає з моменту державної реєстрації такого права в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що також відповідає ч.4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.
При укладенні договору Відповідач (Продавець) не повідомив Позивача (Покупець), що відносно квартири триває судовий розгляд цивільної справи за №202/7079/16-ц, в якому у Відповідача хотіли витребувати квартиру, тобто відповідач порушила пункт 6.3 оскаржуваного договору, де було зазначено, що «при укладанні договору відсутній будь-який обман чи інше приховування фактів», що в подальшому і призвело до витребування майна у Позивача.
Також зазначив, що відповідно до пункту 4.1 договору купівлі-продажу квартири від 17.02.2017 «У випадку порушення умов цього договору, сторона, з вини якої сталося порушення, несе відповідальність, визначену цим договором та (або) чинним законодавством України.
У пункті 4.1.1. вказано, що «Порушенням договору є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом цього договору.
У пункті 4.2. вказано, що «Сторона, що порушила цей Договір, зобов`язана відшкодувати збитки, завдані таким порушенням».
В діях відповідача вбачається порушення умов Договору, а саме неповідомлення Позивача (Покупця) про наявність судового спору відносно квартири, що в подальшому і стало причиною витребування із власності Позивача квартири та понесення ним збитків.
На підставі незаконного відчуження, спірна квартира вибула із законного володіння ОСОБА_4 , та в подальшому від особи, якої не існує, була продана на користь Відповідача ОСОБА_2 , яка в подальшому і продала квартиру Позивачу ОСОБА_1 , чим поклала на нього надмірний тягар та завдала збитків.
Укладаючи оспорюваний правочин, Позивач, як добросовісний набувач, не знав і не міг знати про неможливість відчуження спірної квартири Відповідачем. Позивач був добросовісним набувачем майна, що було встановлено в судовому рішенні 202/7079/16-ц, яким у Позивача витребували майно. Тобто він втратив майно без належної компенсації, що поклало на нього надмірний індивідуальний тягар.
Оскільки Відповідач не вчинила будь-яких дій для звернення до правоохоронних органів щодо ознак шахрайства, підроблення документів, розшуку та залучення до справи фактичної особи продавця за договором купівлі-продажу, відсутність встановлених доказів фізичного існування будь-якої іншої особи, яка діяла від імені неіснуючої ОСОБА_5 ; швидкість відчуження квартири (11 червня 2016 року Відповідач придбала квартиру, а 17 лютого 2017 року укладено договір купівлі-продажу квартири з Позивачем, що може свідчити про недобросовісність Відповідача, а також те що в судовому рішенні 202/7079/16-ц, яким було витребувано оспорювану квартиру, всі судові витрати покладено на ОСОБА_7 це підтверджує.
Відповідно до пункту 2.1 оскаржуваного договору продаж майна вчинено за 104 202,00 гривні (сто чотири тисячі двісті дві гривні 00 копійок), проте відповідно до Розписки, складеної в день укладення договору купівлі-продажу квартири, Відповідач отримала 21 500 доларів США (двадцять одна тисяча п`ятсот), що на сьогоднішній день за курсом НБУ складає 851 400 гривень (вісімсот п`ятдесят одна тисяча п`ятсот). Що і є понесеним надмірним тягарем для Позивача, після витребування квартири у нього з власності, та які Позивач просить стягнути з Відповідача.
Також зазначив, що неправомірні дії відповідача призвели до його душевних страждань, стану постійного стресу, порушення звичних комфортних умов проживання його та членів його сім`ї, та спричиняє йому не лише моральні страждання, але і змушує звертатись до суду за захистом своїх порушених прав, що потребує не лише матеріальних витрат, а й витрат часу і емоційних затрат, що негативно впливає на здоров`я.
У зв`язку з тим, що квартиру витребували у Позивача, після семи років добросовісного володіння, а також те, що Він протягом 7 років повинен був відстоювати своє право на майно і в кінцевому рахунку майно було втрачено, він зазнав моральних страждань, та просить суд стягнути з Відповідача моральну шкоду у розмірі 200 000 тисяч гривень.
Ухвалою Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 08.05.2024 справа передана до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська.
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14.06.2024 справа передана за підсудністю до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська.
08.08.2024 справа надійшла до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська та 14.08.2024 по справі відкрите загальне позовне провадження, а відповідачу встановлений строк для подання відзиву на позов.
Відповідач своїм правом не скористалась, відзив на позов не подала.
З метою встановлення фактичного місця перебування відповідача ОСОБА_2 судом витребувана інформація від Міністерства соціальної політики України, яка 17.10.2024 надійшла до суду і відповідно до якої, ОСОБА_2 , як внутрішньо переміщена особа не зареєстрована.
20.11.2024 підготовче провадження по справі закрито, справа призначена до судового розгляду.
Позивач та його представник у судове засіданні не з`явилися, надали заяву по розгляд справи без їх участі. На задоволенні позовних вимог наполягали та не заперечували проти заочного розгляду справи.
Відповідно до ч.1 ст.12-1 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» № 1207-VII від 15.04.2014 якщо остання відома адреса місця проживання (перебування), місцезнаходження чи місця роботи учасників справи знаходиться на тимчасово окупованій території, суд викликає або повідомляє учасників справи, які не мають електронного кабінету, про дату, час і місце першого судового засідання у справі через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за двадцять днів до дати відповідного судового засідання.
Відповідач ОСОБА_2 за останніми відомими даними зареєстрована у м. Берислав, Херсонської області, яке є тимчасово окупованим, а тому у відповідності до ч.1 ст.12-1 «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» у судові засіданні вона викликалась через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України. У судові засідання не з`явилась, будь-яких заяв на надала.
Третя особа нотаріус Рябих В.М. про час та місце судового розгляду справи була повідомлена належним чином, у судове засідання не з`явилась. Будь-яких заяв не надала.
Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності з повідомленням причин неявки, ненадання відповідачем відзиву на позовну заяву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -
17.02.2017 було укладено договір купівлі-продажу квартири (надалі - Договір) між ОСОБА_1 (Покупець) та ОСОБА_3 (Продавець) за яким Продавець передав у власність Покупцю, а Покупець прийняв та оплатив квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Договір посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Рябих В.М. за реєстровим номером 636.
Відповідно до п.2.1 Договору продаж майна вчинено за 104 202,00 грн, але відповідно до розписки ОСОБА_2 від 17.02.2017 вона отримала від ОСОБА_1 грошову суму у розмірі 21 500,00 доларів США за квартиру, яку продала відповідно до договору від 17.02.2017.
Відтак дійсна ціна договору складає 21 500,00 доларів США.
17.02.2017 ОСОБА_1 зареєстрував своє право власності на вказану квартиру, що підтверджується копією рішення про державну реєстрацію та витягом 80659892 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
У пункті 1.4. Договору зазначено, що квартира, що відчужується, належить Продавцю на праві власності на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Сисоєнко І.В. 08.06.2016. Право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
ОСОБА_2 , як продавець, у п.1.5 Договору гарантувала, що відчужена нею квартира не перебуває під забороною відчуження, арештом, не є предметом застави та іншим засобом забезпечення виконання зобов`язань перед будь-якими фізичними або юридичними особам, державними органами і державою, а також не є предметом обтяження чи обмеження, передбаченого законодавством України. Факт відсутності заборони відчуження перевірено нотаріусом за допомогою Державного реєстру речових прав.
Однак, рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03.10.2019 у справі № 202/7079/16-ц, яке в апеляційному порядку не переглядалось та набрало чинності, встановлено, що 17.05.2007 ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Куліш В.І., придбала квартиру АДРЕСА_2 . 21.06.2007 року проведено реєстрацію права власності вказаної квартири за позивачем. Дана квартира є предметом іпотечного кредиту між позивачем ОСОБА_4 і ПАТ КБ «Надра».
Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20.12.2013 року з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «Надра» стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 076 004,32 грн.

18.02.2016 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Вербою В.М. на ім`я ОСОБА_5 видано свідоцтво про право власності на спірну квартиру на підставі акта про реалізацію предмета іпотеки, придбаного на прилюдних торгах.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 08.06.2016, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Сисоєнко І.В., вказану квартиру у ОСОБА_5 придбала ОСОБА_8 .

Відповідно до договору купівлі-продажу від 17.02.2017 ОСОБА_2 продала вказану квартиру ОСОБА_1 .

Також суд встановив, що Індустріальним ВДВС ДМУЮ на підставі виконавчого листа № 202/34664/13-ц, виданого 13.01.2014 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська, було відкрито виконавче провадження, яке постановою від 19.10.2015 року завершено, виконавчий документ повернуто стягувачеві, оскільки квартиру, яка є предметом іпотеки, неможливо реалізувати, т. я. в ній зареєстровані неповнолітні діти. У червні 2016 року ПАТ КБ «Надра» знову звернувся до Індустріального ВДВС ДМУЮ з заявою про відкриття виконавчого провадження про стягнення заборгованості з ОСОБА_4 . Постановою від 14.07.2016 року відкрито виконавче провадження за заявою ПАТ КБ «Надра».

Відповіддю Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 23.11.2016 року №1-2553-02 підтверджено, що на виконанні в Індустріальному ВДВС м. Дніпропетровська ГТУЮ у Дніпропетровській області перебуває виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 202/34664/13-ц від 13.01.2014 року, виданого Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «Надра» боргу у розмірі 1 076 004,32 грн. Майно, виявлене вході проведення виконавчих дій, а саме, квартира АДРЕСА_2 , відділом ДВС на реалізацію не передавалась у зв`язку із забороною здійснювати реалізацію зазначеного майна органом опіки і піклування.

Відповіддю державного підприємства «Сетам», котре є організатором електронних торгів з 26.10.2015 року, від 18.01.2017 року підтверджено, що ДП «Сетам» реалізацію вказаної квартири не здійснювало.

Згідно листа уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ КБ «Надра», Банк - іпотекодержатель звернення стягнення на предмет іпотеки не здійснював, не надавав третім особам згоду на відчуження іпотечної квартири в рахунок погашення боргу за кредитним договором, грошові кошти на рахунок погашення заборгованості від продажу заставленого майна не отримував.

З відповіді Управління Державної казначейської служби у Дніпропетровському районі Дніпропетровської області від 17.10.2017 року на запит слідчого СВ Індустріального ВП ДВП ГУ НП в Дніпропетровській області видно, що на депозитний рахунок, відкритий на ім`я Індустріального відділу ДВС ДМУЮ, ГУДКСУ у Дніпропетровській області в період з 19.03.2014 року по 10.04.2016 року грошові кошти від ОСОБА_5 не надходили.

З листа начальника Новокодацького РВ у м. Дніпрі ГУ ДМС України в Дніпропетровській області слідує, що за обліками Новокодацького РВ у м. Дніпрі ГУ ДМС України в Дніпропетровській області заява на видачу паспорта громадянина України на ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відсутня.

Разом з тим, паспорт серії НОМЕР_1 видавався н ім`я ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка у 2008 році заявила про його втрату.

Таким чином, у справі №202/7079/16-ц судом було встановлено, що приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Верба В.М. видала свідоцтво про право власності на спірну квартиру на ім`я ОСОБА_5 на підставі підроблених документів, прилюдні торги з реалізації спірної квартири фактично не проводились, а квартира АДРЕСА_2 вибула з володіння ОСОБА_4 не з її волі.

Рішенням у вказаній справі позовні вимоги ОСОБА_4 задоволені частково. Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_2 . Визнано за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 право власності на квартиру АДРЕСА_2 .

Частиною 4 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відтак, не підлягає доказування у даній справі факт вибуття квартири АДРЕСА_2 з власності ОСОБА_4 внаслідок неправомірних дій, у тому числі з боку відповідача ОСОБА_2 .

Частиною першою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 661 ЦК України встановлено, у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.

Відповідно до положень статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Приписами ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. (абз.2 ч.1 ст.229 ЦК України)

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) й дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

У даній справі, суд, проаналізувавши події, які передували укладенню договору-купівлі продажу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також обставини встановленні рішенням суду у справі № 202/7079/16-ц, доходить висновку, що ОСОБА_2 , яка продала спірну квартиру відповідачу, діяла недобросовісно, оскільки на момент продажу квартири позивачу, їй, поза розумним сумнівом, було відомо, що такої особи як ОСОБА_5 не існує, а відтак вона ввела в оману ОСОБА_1 щодо обставин, які мають істотне значення для формування волі ОСОБА_1 на укладення договору купівлі-продажу квартири.

Тобто, оспорюваний договір є правочином з вадами волі покупця ОСОБА_1 , оскільки продавець за договором навмисне та цілеспрямовано ввела його в оману щодо квартири, яку взагалі не мала права продавати, що призвело до того, що він, вважаючи, що ОСОБА_2 є добросовісним власником квартири, а сама квартира не перебуває під забороною відчуження, арештом, не є предметом застави та іншим засобом забезпечення виконання зобов`язань перед будь-якими фізичними або юридичними особам, державними органами і державою, а також не є предметом обтяження чи обмеження, передбаченого законодавством України, прийняв рішення її купити.

При обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, і у даному випадку такий умисел був наявний у продавця, яка, напевно знаючи про наявність обставин, які не надавали їй жодного права розпоряджатися квартирою ОСОБА_4 , і про те, що ОСОБА_1 , якби володів цією інформацією, не вступив б у правовідносини, невигідні для нього, спрямувала свої дії для досягнення цілі вчинити правочин з продажу квартири ОСОБА_1 .

Обман з боку ОСОБА_2 виражався як в активних діях повідомленні ОСОБА_1 помилкових відомостей, наданні підроблених документів нотаріусу, а також у пасивних діях умовчання про обставини, що мають істотне значення.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

У даній справі суд вважає доведеним, що обставини, щодо яких помилявся ОСОБА_1 , як сторона правочину, існували на момент вчинення правочину і мають суттєве значення.

Відповідно до пункту 4.1 договору купівлі-продажу квартири від 17.02.2017 «у випадку порушення умов цього договору, сторона, з вини якої сталося порушення, несе відповідальність, визначену цим договором та (або) чинним законодавством України.

У пункті 4.1.1. Договору купівлі-продажу сторони погодили, що «Порушенням договору є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом цього договору.

У пункті 4.2. вказано, що «Сторона, що порушила цей Договір, зобов`язана відшкодувати збитки, завдані таким порушенням».

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частина перша статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з принципами диспозитивності та змагальності сторони вільні у розпорядженні їхніми процесуальними правами (зокрема, і щодо подання зустрічного позову), несуть ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ними процесуальних дій, а суд не розглядає не ініційовані сторонами питання (пункти 4 і 5 частини третьої статті 2, частини перша - четверта статті 12, частини перша та третя статті 13 ЦПК України). Якщо кінцевий набувач розпорядився процесуальними правами та не заявив зустрічний позов про надання належного відшкодування шкоди у зв`язку з вимогою про витребування майна, це не позбавляє його права заявити цей позов у разі ініціювання повернення майна власнику. Навіть у випадку повернення майна від кінцевого набувача законодавство України надає йому додаткові ефективні засоби юридичного захисту. Кінцевий набувач не позбавлений можливості відновити своє право, зокрема, пред`явивши вимогу до проміжного набувача, у якого він придбав майно, про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України.

Подібні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, провадження № 14-473цс18, від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17, провадження № 14-317цс19.

Виходячи з встановлених судом обставин справи, а також керуючись вимогами ст.ст. 215, 230, 661 ЦК України суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання договору купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 укладений 17.02.2017 між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Рябих Вероніка Михайлівна за реєстровим №636 та зареєстрований 17.02.2017 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01 недійсним, а також стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 збитків завданих внаслідок вчинення недійсного правочину в розмірі 851 400 гривень (вісімсот п`ятдесят одна тисяча п`ятсот), що є еквівалентом 21 500,00 доларів США виходячи з курсу НБУ, є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди суд зазначає, що вона також підлягають задоволенню з наступних підстав.

Приписами ч. 1 ст. 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, окрім іншого, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої (п. 2 ч.1 ст.23 ЦК України).

Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину. (ст.230 ЦК України).

Як встановлено судом, саме відповідач ОСОБА_2 застосувала обман під час укладення договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_1 , а відтак суд погоджується з доводами позивача про те, що неправомірні дії відповідача призвели до його душевних страждань, стану постійного стресу, порушення звичних комфортних умов проживання його та членів його сім`ї, та спричиняє йому моральні страждання, що негативно впливає на здоров`я.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Вирішуючи питання про розмір завданої моральної шкоди суд виходить із того, що на цей час не існує якогось сталого алгоритму визначення розміру моральної шкоди, але враховує, що придбану внаслідок обману квартиру витребували у Позивача після семи років добросовісного володіння, а також те, що він протягом семи років повинен був відстоювати своє право на майно і в кінцевому рахунку майно було втрачено, оцінивши глибину переживань ОСОБА_1 , оцінивши усі чинники завданої обманом продавця моральної шкоди, виходячи із морально-правових імперативів справедливості, розумності й добросовісності суд приходить до висновку, що з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 слід стягнути 200 000 грн. 00 коп. у якості відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

При зверненні до суду позивач сплатив судовий збір у розмірі 10 514,00 грн, що підтверджується квитанцією від 02.05.2024, а відтак, з урахуванням задоволення позову у повному обсязі, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмір 10 514,00 грн.

Керуючись ст.ст.10,12,13, 137, 141, 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.

Визнати договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 укладений 17.02.2017 між ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , з однієї сторони та ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , з іншої сторони, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Рябих Вероніка Михайлівна за реєстровим №636 та зареєстрований 17.02.2017 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01 - недійсним.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 ) збитки завдані внаслідок вчинення недійсного правочину в розмірі 851 400 гривень (вісімсот п`ятдесят одна тисяча п`ятсот).

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 ) моральну шкоду у розмірі 200 000 гривень (двісті тисяч грн. 00 коп.)

Стягнути з Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 ) витрати по сплаті судового збору у сумі 10 514,00 грн (десять тисяч п`ятсот чотирнадцять грн. 00 коп.)

Заочне рішення може бути переглянуте Індустріальним районним судом м.Дніпропетровська за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Датою рішення, у відповідності до ч.5 ст. 268 ЦПК України та правової позиції ОП КЦС ВС у справі 1519/2-5034/11 від 05.09.2022, є дата складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений суддею 31.01.2025.

Суддя А. О. Михальченко