Номер провадження: 22-ц/813/1954/25
Головуючий у першій інстанції Михайлюк О. А.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.01.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Лозко Ю.П.,

суддів: Коновалової В.А., Назарової М.В.,

за участю секретаря судового засідання Пересипка Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 24 червня 2024 року

у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приват Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, встановив:

03 жовтня 2023 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернулося до суду з вказаним вище позовом у якому просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № б/н від 29 травня 2018 року у розмірі

90965,02 грн.

Позовна заява обґрунтована тим, що ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав анкету-заяву №б/н від 29 травня 2018 року, тим самим підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

Відповідно до виявленого бажання, відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт, який у подальшому збільшився до 75000 грн.

Для користування кредитним картковим рахунок відповідач отримав кредитну картку.

Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбаченими кредитним договором та в межах встановленого кредитного ліміту.

Однак, відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, в результаті чого станом на 17 липня 2023 року утворилася заборгованість у розмірі 90965,02 грн з яких: 73111,67 грн заборгованість за кредитом; 17853,35 грн заборгованість за простроченими відсотками.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 24 червня 2024 року позов АТ КБ «Приватбанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг №б/н від 29 травня 2018 року, яка станом на 17 липня 2023 року становить 90965,02 грн та складається з наступного: 73111,67 грн заборгованість за кредитом, 17853,35 грн заборгованість за відсотками за користування кредитом. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Сікорська І.С., просить скасувати рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 24 червня 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні вказаного вище позову.

За доводами апеляційної скарги, суд першої інстанції не надав належної правової оцінки тій обставині, що в анкеті-заяві сторони не погодили основних умов договору предмет, суму (ліміт) кредиту, строк на який надається позика.

Зважаючи на те, що в анкеті-заяві не визначено розмір кредитної лінії, доказів про погодження позичальника з умовами та правилами банку матеріали справи не містять, тому скаржник вважає вимоги позивача про стягнення кредитної заборгованості не підлягають задоволенню.

Крім того, зважаючи на те, що сторонами не було досягнуто домовленості щодо відсотків за користування кредитом, не підлягає задоволенню вимога банку про стягнення з позичальника відсотків в сумі 17853,35 грн.

Посилаючись на розрахунок заборгованості, наданий банком, скаржник зазначає, що ним було погашено заборгованість по нарахованим відсоткам в сумі 6958,64 грн, та по простроченим відсоткам в сумі 1388,06 грн, а всього 8346,70 грн, тому зважаючи на те, що сторонами не було досягнуто домовленості щодо обов`язку позичальника сплачувати відсотки за користування кредитом, ця сума грошових коштів має бути врахована у рахунок зменшення заборгованості за тілом кредиту, який має становити 64764,97 грн.

Поряд з цим банком не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту видачі кредитних коштів та наявності заборгованості у заявленому позивачем розмірі, що не було враховано судом першої інстанції.

Суд першої інстанції не застосував норми матеріального права, а саме ст.ст. 3, 651 ЦК України, які підлягали застосуванню, оскільки банком в односторонньому порядку приймалося рішення про зміну розміру кредитного ліміту.

На вказану апеляційну скаргу, АТ КБ «Приватбанк», в інтересах якого діє адвокат Ткаченко І.Ю., подало відзив у якому просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 24 червня 2024 року без змін, посилаючись на те, що виписка по рахунку відповідача, долучена до позовної заяви, містить інформацію по картці, яка була видана відповідачу згідно довідки, наданої Банком, є належним та допустимим доказом, що підтверджує обставину користування кредитними коштами та розмір заборгованості за тілом кредиту, а також доказом існування між сторонами кредитних правовідносин, ураховуючи факт користування позичальником кредитними коштами, часткового повернення отриманих коштів у кредит. Таким чином, надані позивачем докази в повній мірі підтверджують, що ОСОБА_1 користувався кредитною карткою, здійснював оплату за товари та послуги, а також здійснювавповернення кредитних коштів позивачу. Всі ці дії свідчать про те, що відповідач отримував кредитні кошти та користувався ними здійснюючи їх часткове повернення. Кредитний договір недійсним не визнавався, ОСОБА_1 користувався кредитними коштами протягом тривалого часу, договір ним виконувався, тобто вносилися платежі, що підтверджується розрахунком заборгованості та випискою, що в своїй сукупності вказує про наявність договірних відносин між сторонами, дійсність кредитного договору та обізнаність відповідача щодо умов кредитування. Крім того, банк порушує питання про поновлення строку на подання відзиву на апеляційну скаргу, обґрунтовуючи тим, що копію апеляційної скарги позивач отримав лише 21 жовтня 2024 року, також просить врахувати значну кількість позовів, де банк є позивачем та відповідачем, введення в країні воєнного стану та переведення багатьох працівників банку на віддалену роботу, що укладнює комунікацію відділів банку та значну кількість повітряних тривог, що скорочує робочий час через перебування в укритті з метою збереження життя.

Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду (ч.2 ст. 127 ЦПК України).

Ураховуючи наведене вище, з метою дотримання засад рівності та змагальності сторін, колегія суддів вважає наведені представником позивача причини пропуску строку на подання апеляційної скарги поважними, та доходить висновку про наявність підстав для поновлення пропущеного процесуального строку та прийняття відзиву на апеляційну скаргу.

Вирішуючи питання щодо можливості прийняття та врахування на стадії апеляційного перегляду доказів, долучених представником банку до відзиву на апеляційну скаргу, а саме заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, колегія суддів зазначає про таке.

Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Відповідно до частин першої-третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, наприклад, якщо новий доказ з`явився після розгляду справи судом першої інстанції або раніше був недоступний заявнику. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і про відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні по суті спору.

Такі правові висновки викладено в постанові Верховного Суду від 15 вересня 2021 року у справі N 642/4116/19 (провадження N 61-4053св21).

Відзив на апеляційну скаргу не містить аргументів щодо неможливості подання до суду першої інстанції доказів, які долучені до відзиву на апеляційну скаргу, з причин, що об`єктивно не залежали від банку, тому ураховуючи наведене вище, керуючись засадами змагальності та рівності сторін, зважаючи на положення ст. 367 ЦПК України, колегія суддів доходить висновку про відсутність правових підстав для врахування та прийняття нових доказів, доданих банком до відзиву на апеляційну скаргу, з підстав викладених вище.

Учасники справи, будучи повідомленими належним чином про дату, час і місце розгляду справи, шляхом доставлення судових повісток-повідомлень до електронних кабінетів, в судове засідання не з`явилися що відповідно до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах, визначених ст. 367 ЦПК України колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції не у повній мірі відповідає вказаним вище вимогам, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлені та підтверджуються матеріалами справи такі обставини у справі.

29 травня 2018 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку. Підписавши цю анкету-заяву, відповідач приєднався до умов та правил надання банківських послуг ПАТ КБ «Приватбанк», які розміщено на офіційному сайті банку в мережі Інтернет за адресою privatbank.ua та які разом з пам`яткою клієнта і тарифами становлять договір банківського обслуговування, примірник якого він отримав, шляхом самостійного роздрукування. Погодився із збільшенням строків позовної давності, зазначеними в умовах та правилах та з тим, що зміни до умов та правил вносяться банком щомісяця в односторонньому порядку, а у випадках, коли в односторонньому порядку внесення змін неможливо, банк повідомляє про внесені зміни шляхом використання, визначених умовами та правилами, каналами зв`язку. Продовження користування послугами банку після дати публікації на сайті банку змінених умов та правил є підтвердженням його погодження та повного і безумовного прийняття зміненої редакції умов та правил (а.с. 20).

29 травня 2018 року, тобто у день підписання вказаної вище заяви, відповідачу було видано картку «Універсальну Gold» з № НОМЕР_1 строком дії до квітня 2022 року, 10 грудня 2019 року видано карту «Універсальну Gold» з № НОМЕР_2 строком дії до серпня 2023 року, 19 жовтня 2020 року видано карту «Універсальну Gold» з № НОМЕР_3 строком дії до квітня 2024 (а.с. 18).

З довідки, доданої банком до позову, про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 убачається, що 29 травня 2018 року відповідачу було встановлено кредитний ліміт у розмірі 0,00 грн, який у подальшому неодноразово змінювався, а саме 10 грудня 2019 року збільшено до 14500 грн, 21 січня 2020 року збільшено до 25000 грн, 23 червня 2020 року збільшено до 50000 грн, 18 листопада 2021 року збільшено до 75000 грн, 03 березня 2023 року зменшено кредитний ліміт до 0,00 грн (а.с. 19).

З виписки по картковому рахунку за договором №б/н, за період 29 травня 2018 року 21 липня 2023 року убачається, що відповідач користувалася кредитним коштами, здійснюючи розрахунки за покупки у магазинах, аптеках, здійснював переказ коштів на інші картки, а також здійснював поповнення кредитної картки (а.с. 78-141).

Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого банком, станом на 17 липня 2023 року ОСОБА_1 має заборгованість у розмірі 90965,02 грн, яка складається з: 73111,67 грн - заборгованість за тілом кредиту, в т.ч. 0,00 грн. заборгованість за поточним тілом кредиту; 73111,67 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн- заборгованість за нарахованими відсотками; 17853,35 грн - заборгованість за простроченими відсотками; 0,00 грн - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625; 0,00 грн - нарахована пеня; 0,00 грн нараховано комісії. Також убачається, що відповідачем сплачено на користь банку заборгованість по нарахованим відсоткам у розмірі 6958,64 грн, та по простроченим відсоткам 1388,06 грн (а.с. 10-17).

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог банку у повному обсязі, суд першої інстанції виходив із того, що зміст кредитного договору зафіксовано в декількох документах: в Анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, Умовах та Правилах надання банківських послуг та Тарифах, що не суперечить чинному законодавству. З наданих банком доказів, а саме довідки про отримання кредитної картки, довідки про зміну умов кредитування, розрахунку заборгованості та виписки про рух коштів убачається, що відповідачу було видано платіжну картку, відкрито рахунок, на який встановлено кредитний ліміт, останній користувався кредитними коштами, отримував кошти через банкомат, здійснював розрахунки через термінали в касах магазинів, частково сплачував заборгованість, при цьому виписка про рух коштів, є належним доказом на підтвердження підстав позову. Відповідачем не доведено суду обставин, якими він заперечував проти позову банку, зокрема щодо належного виконання ним умов вказаного договору, і відсутність кредитної заборгованості.

Щодо зазначених висновків суду колегія суддів зауважує про таке.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утримуватися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статей 626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (ст. 638 ЦК України).

Відповідно до статей 6 та 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч. 1 ст. 1069 ЦК України якщо відповідно до договору банківського рахунка банк здійснює платежі з рахунка клієнта, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів (кредитування рахунку), банк вважається таким, що надав клієнтові кредит на відповідну суму від дня здійснення цього платежу.

Права та обов`язки сторін, пов`язанні з кредитуванням рахунка, визначаються положеннями про позику та кредит (параграфи 1 і 2глави 71 цього Кодексу), якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 2ст. 1069 ЦК України).

Положеннями ч. 1ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язуватися повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦК України).

За статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 30 червня 2023 року в справі N 274/7221/19 (провадження N 61-1513св23) зазначено, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність". Згідно з цим Законом підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року N 75 виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту

Відповідно виписка за рахунком, що міститься в матеріалах справи, може бути належним доказом заборгованості позичальника за сумою кредиту, яка повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами.

Подібні висновки Верховний Суд виклав у постановах від 16 вересня 2020 року у справі N 200/5647/18 (провадження N 61-9618св19), від 20 жовтня 2020 року у справі N 456/3643/17 (провадження N 61-9882св20), від 28 жовтня 2020 року у справі N 760/7792/14-ц (провадження N 61-16754св19), від 17 грудня 2020 року у справі N 278/2177/15-ц (провадження N 61-22158св19).

Таким чином, виписка з карткового рахунку, яка додана до позовної заяви є належним та допустимим доказом, що підтверджує розмір заборгованості за тілом кредиту, а також доказом існування між сторонами кредитних правовідносин, ураховуючи факт користування позичальницею кредитними коштами, і часткове повернення отриманих коштів у кредит.

Вказане спростовує твердження апеляційної скарги про те, що банком не надано належних доказів (первинних бухгалтерських документів) на підтвердження факту отримання ним кредитних коштів від банку.

Виписка по рахунку містить інформацію по карткам, які були видана відповідачу згідно довідки, наданої банком.

У справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.

Як під час вирішення судом цієї справи, так і на стадії апеляційного перегляду, скаржник не заперечує, що 29 травня 2018 року він підписав анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, не ставить під сумнів відповідач і те, що інформація надана банком про видані йому кредитні картки є достовірною та такою, що відповідає фактичним обставинам.

Колегія суддів звертає увагу, що у цій справі позивач довів належними і допустимими доказами обставини щодо укладення між банком та ОСОБА_1 кредитного договору, надання позичальнику кредитних коштів, тобто виконання належним чином своїх обов`язків, та прострочення останнім виконання взятих на себе зобов`язань, що скаржником не спростовано.

Встановивши факт існування між сторонами кредитних зобов`язань, суд першої інстанції врахував, що заборгованість визначається умовами кредитного договору та вимогами закону, а суд у будь-якому разі має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду не має сумніву, оскільки за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (постанова Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі N 159/2146/15-ц (провадження N 61-20113св18).

Доводи скаржника про те, що банк в односторонньому порядку змінював розмір кредитного ліміту, колегія суддів відхиляє, оскільки сама по собі ця обставина не має правового значення при вирішенні питання про стягнення заборгованості за кредитним договором, зважаючи на те, що відповідач користувався кредитними коштами у межах кредитних лімітів, встановлених банком, тим самим фактично приймав такі умови кредитування, що убачається з виписки по рахунку позичальника.

З урахуванням викладеного вище, суд першої інстанції в цілому дійшов правильного висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позовних, саме з вказаних вище підстав, водночас судом належним чином не перевірено обґрунтованість заявленої до стягнення заборгованості за тілом кредиту та за простроченими відсотками.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованості розміру заборгованості, заявленої банком до стягнення, колегія суддів звертає увагу на таке.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі N 917/1739/17 зазначено, що: "визначаючи розмір заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (у цьому випадку - зроблений позивачем розрахунок заборгованості), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю бо частково - зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду".

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 02 жовтня 2020 року у справі N 911/19/19 вказано, що: "суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

Разом з цим, суд першої інстанції належним чином не перевірив твердження відповідача, на які він посилався, заперечуючи проти позову банку, оскільки не надано належної оцінки наданим банком розрахункам заборгованості з урахуванням фактичних обставин справи.

З матеріалів справи убачається, що під час підписання анкети-заяви 29 травня 2018 року, сторонами не було досягнуто істотних умов кредитного договору щодо процентної ставки за користування кредитними коштами.

Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» (а.с. 23-68), на який посилається банк, як на підставу для задоволення позовних вимог, не містить підпису позичальника. Доказів на підтвердження того, що саме з цими умовами та правила був ознайомлений відповідач підписуючи кредитний договір, матеріали справи не містять.

Паспорт споживчого кредиту, підписаний відповідачем 19 жовтня 2010 року, який міститься у справі не має правового значення, оскільки ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту (див. Постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду Верховного суду від 23 травня 2022 року у справі №393/126/20, провадження №61-14545сво20).

Вимогу про стягнення з позичальника процентів за користування кредитом на рівні облікової ставки Національного банку України у цій справі банк не заявляв, тоді як суд дотримуючись засад диспозитивності, розглядає справу лише у межах позовних вимог.

Наведеного вище суд першої інстанції не врахував, належним чином не перевірив аргументи відповідача, наведені ним у відзиві на позовну заяву, щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог банку про стягнення заборгованості за простроченими відсотками у розмірі 17853,35 грн.

Крім того, є слушними доводи скаржника і про те, що сплачені ним кошти у розмірі 6958,64 грн та 1388,06 грн, замість погашення у рахунок заборгованості за тілом кредиту, банк безпідставно зарахував у якості погашення заборгованості по нарахованим відсоткам та по простроченим відсоткам.

Відповідно до ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За положеннями ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Підсумовуючи викладене вище, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, а рішення суду в частині задоволення позовних вимог АТ КБ «Приват Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом у розмірі 17853,35 грн потрібно скасувати та ухвалити у цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог. В частині задоволення позовних вимог банку про стягнення з відповідача заборгованості за кредитом рішення суду потрібно змінити, зменшивши стягнуту з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 29 травня 2018 року з 73 111, 67 грн до 64 764,97 грн

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Зважаючи на висновки апеляційного суду, про часткове задоволення позову, що становить 74,5% від загальної ціни позову, тому стягнутий з відповідача на користь позивача судовий збір підлягає зменшенню з 2684 грн до 1999,58 грн, тобто пропорційно задоволеним позовним вимогам.

З огляду на те, що апеляційна скарга підлягає задоволено частково, а у задоволенні позовних вимог потрібно відмовити на 25,5% від ціни позову, то судовий збір, сплачений ОСОБА_1 за подання апеляційної скарги підлягає стягненню з АТ КБ «Приватбанк» у розмірі 1026,63 грн.

Керуючись ст. ст. 367,374,376,382-384 ЦПК України

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 24 червня 2024 року у частині задоволення позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приват Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом у розмірі 17853,35 грн скасувати та ухвалити у цій частині нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом.

В частині задоволення позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приват Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом рішення суду змінити, зменшивши стягнуту з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 29 травня 2018 року з 73 111, 67 грн до 64 764,97 грн та суму судового збору з 2 684 грн до 1 999, 58 грн.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 026,63 грн.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Повний текст постанови складено 03 лютого 2025 року.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: В.А. Коновалова

М.В. Назарова