Провадження 2/522/1060/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАІНИ

23 січня 2025 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси, у складі:

головуючого - судді Науменко А.В.,

за участю секретаря судового засідання Зелінська К.Ю.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради про захист порушених прав на житло

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради про захист порушених прав на житло.

В обґрунтування позову позивач вказує, що ОСОБА_1 був у шлюбі з ОСОБА_2 з 21 листопада 1998 року. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 09 лютого 2022 року шлюб було розірвано. Квартира на АДРЕСА_1 була придбана подружжям у період шлюбу за договором купівлі-продажу від 18 вересня 2002 року.

31 травня 2024 року представник Новосьолова направив адвокатський запит до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради з клопотанням про поновлення відомостей про реєстрацію ОСОБА_3 за зазначеною адресою. З відповіді на запит від 07.06.2024 року вбачається, що зняття з реєстрації відбулось за заявою власника житла.

Позивач вважає зняття з реєстрації протиправним, оскільки він є співвласником нерухомого майна. Крім того, ОСОБА_4 звернулась до департаменту одразу після подачі ОСОБА_3 позовної заяви про розподіл майна подружжя. До позовної заяви було долучено клопотання про вжиття заходів забезпечення позову, шляхом накладення арешту на спірну квартиру.

Виходячи з вищевикладеного позивач просив суд позов задовольнити. Визнати протиправним внесення відомостей до реєстру територіальної громади про зняття ОСОБА_1 з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 . Скасувати ці відомості. Стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати у розмірі 1211,2 грн.

Ухвалою суду від 07.08.2024 року судом вирішено провадження у справі відкрито та призначено справу до розгляду у загальному позовному провадженні.

23.08.2024 року від представника Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради до суду надійшов відзив на позовну заяву відповідно до якого заперечували проти задоволення позову в повному обсязі.

24.09.2024 року від позивача до суду надійшла заява про розгляд справи без участі позивача.

Ухвалою суду від 24.09.2024 року вирішено витребувати з Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради належним чином посвідчену копіюю реєстраційної справи (всі матеріали, що стали підставою) щодо зняття з місця реєстрації місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 .

04.10.2024 року до суду надійшли витребувані судом документи.

Ухвалою суду від 29.10.2024 року вирішено підготовче провадження по справі закрити та призначити судове засідання по суті.

У судове засідання призначене на 23.01.2025 року з`явились представник позивача ОСОБА_5 та представник відповідача ОСОБА_6 .

Представник позивача просила суд позовну заяву задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позову, просив відмовити в задоволенні позову, вказав на необґрунтованість позовних вимог.

Суд, заслухавши думки сторін, дослідивши матеріали справи прийшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , перебував в шлюбі з ОСОБА_2 який був зареєстрований 21 листопада 1998 року Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області, актовий запис №1189, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 .

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 09 лютого 2022 року шлюб розірваний.

На підставі договору купівлі продажу від 18 вересня 2002 року посвідченого держаним нотаріусом Першої Одеської нотаріальної контори Шепелюк Р.Ю., зареєстрованого в реєстрі за №7-2315 ОСОБА_2 придбала квартиру АДРЕСА_3 , вартість якої становила 234 000 (двісті тридцять чотири тисячі) гривень 00 коп. В подальшому на квартиру АДРЕСА_3 Виконавчим комітетом Одеської міської ради було видане свідоцтво про право власності серії НОМЕР_2 , що посвідчує той факт, що об`єкт розташований за адресою: АДРЕСА_2 в цілому належить ОСОБА_2 на праві приватної власності, та складається в цілому з приміщень, загальною площею 175,3 кв.м.

Таким чином, суд встановлює що ОСОБА_2 придбала квартиру АДРЕСА_4 , та квартиру АДРЕСА_3 у період перебування у шлюбі з позивачем ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Спільна сумісна власність - це власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності.

Статтею 57 СК України встановлено, що майно, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка зокрема є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України).

У статті ст. 60 СК України зазначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 368 ЦК України, ст. 60 СК України); майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (ч. 4 ст. 368 ЦК України); майно, набуте батьками і дітьми за рахунок їхньої спільної праці чи спільних коштів (ст. 175 СК України); земельні ділянки членів фермерського господарства, якщо інше не передбачено угодою між ними (ст. 89 ЗК України); квартира (будинок), передані при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), у їх спільну сумісну власність (ч. 2 ст. 8 Закону № 2482-ХІІ); приміщення загального користування, опорні конструкції багатоквартирного будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у багатоквартирному житловому будинку - належать співвласникам будинку (ч. 2 ст. 382 ЦК України); майно, набуте жінкою та чоловіком за час спільного проживання однією сім`єю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними (ст. 74 СК України).

Як роз`яснено в п.п. 23, 24, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України) відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, у постановах Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 334/4220/18 (провадження № 61-19010св20), від 07 липня 2021 року у справі № 760/18983/16 (провадження № 61-16673св20), у постанові Верховного суду від 23.02.2023 року у справі № 405/3776/19.

Таким чином, суд встановлює, що квартири АДРЕСА_5 та АДРЕСА_4 являються об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тобто ОСОБА_1 , його колишньої дружини - ОСОБА_2 .

З Витягу з Реєстру територіальної громади вбачається, що ОСОБА_1 було знято з реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 з 13.12.2023 року. Зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 відбулось за заявою власника житла відповідно до підпункту 5 пункту 50 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування) затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.02.2022 року №265 «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад».

З відповіді на запит 826ел/01-09 від 07.06.2024 вбачається, що зняття з реєстрації місця проживання осіб відбулось за заявою власника житла відповідно до підпункту 5 пункту 50 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування) Документ сформований в системі «Електронний суд» 03.08.2024 3 затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.02.2022 року №265 «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад».

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено в статті 41 Конституції України, в якій гарантовано право кожному володіти, користуватись та розпоряджатись своєю приватною власністю, набутою у порядку, визначеному законом.

Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право користування полягає в тому, що власник має юридично закріплену можливість використовувати корисні якості речі (майна) для себе, здобувати з цього користь, вигоду. Право розпорядження означає юридично забезпечену можливість встановлювати, змінювати, припиняти юридичну долю речі (майна). Право розпорядження закріплює абсолютну владу власника над річчю (майном), яка може виражатися навіть у відчуженні або знищенні речі (майна).

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 321 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 379 ЦК України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст. 380 ЦК України). Відповідно до ст. 383 ЦК України квартира використовується власником для власного проживання та проживання членів його сім`ї, інших осіб.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Якщо інше не встановлено законом, власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта.

Стаття 369 ЦК України вказує на те, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

Згідно ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» зняття із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) особи за заявою співвласника житла в порядку, передбаченому пунктом 2 частини першої цієї статті (зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі звернення до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється за заявою власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно повнолітньої особи, місце проживання (перебування) якої зареєстровано або задекларовано в житлі, що належить власнику на підставі права власності), здійснюється за згодою іншого співвласника житла, яка надається особисто або через представника.

Згідно ст. 19 ЗУ «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» скасування рішення про зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється відповідно до вимог, встановлених для скасування відомостей про задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) особи статтею 17 цього Закону (Відомості про задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) особи скасовуються органом реєстрації у разі проведення реєстраційних дій з порушенням вимог, встановлених законом) та в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно Постанови КМУ від 7 лютого 2022 р. № 265 "Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад" у разі звернення до органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг) разом із заявою власника житла про зняття особи (осіб) із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) власник житла подає: документ, що посвідчує особу (у разі особистого звернення) та документ, що підтверджує право власності на житло, в якому задекларовано/зареєстровано місце проживання (перебування) особи (осіб), що знімається. Зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи за заявою співвласника житла в порядку, передбаченому пунктом 61 цього Порядку, здійснюється за згодою іншого співвласника житла, яка надається особисто або через представника та підтверджується підписом такого співвласника або його представника у заяві.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На час прийняття рішення про зняття з задекларованого/зареєстрованого місця проживання ОСОБА_1 та вчинення відповідних дій внесення даних про зняття ОСОБА_1 з задекларованого/зареєстрованого місця проживання, не було судових рішень, якими б була спростована презумпція права спільної сумісної власності на квартиру за адресою АДРЕСА_2 .

За змістом п. 56 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затв. Постановою Кабінету Міністрів України № 265 від 07.02.2022 (далі Порядок), зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) співвласника житла за заявою іншого співвласника такого житла не здійснюється.

Вказані вимоги Порядку, рівно як і презумпція права спільної сумісної власності залишились поза увагою відповідача. Всупереч п. 56 Порядку один співвласник житлового будинку ОСОБА_2 , одноосібно ініціювала зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) іншого співвласника житла ОСОБА_1 .

Враховуючи, що позивач був зареєстрований в квартирі АДРЕСА_2 . та знятий з реєстрації за заявою відповідача без згоди позивача , суд приходить до висновку про обґрунтованість позову та необхідність визнання протиправним та скасування рішення про зняття ОСОБА_1 з зареєстрованого місця проживання.

Щодо вимог про скасування відомостей про зняття з реєстрації місця проживання позивача суд зазначає наступне.

Пунктами 91-93 Постанови Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року № 265 «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад» встановлено, шо відомості про задеклароване/зареєстроване місце проживання (перебування)/зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи скасовуються органом реєстрації у разі проведення реєстраційних дій з порушенням вимог, встановлених законом.

У разі виявлення реєстраційних дій проведених з порушенням вимог, встановлених законом, керівник органу реєстрації проводить перевірку підстав для декларування/реєстрації/зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, за її результатами складає висновок та приймає рішення про скасування декларування/реєстрації/зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи.

У разі скасування відомостей про задеклароване/зареєстроване місце проживання (перебування) особи місце проживання (перебування) такої особи вважається таким, що знято із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) за попередньою адресою житла.

У разі скасування відомостей про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи місце проживання (перебування) такої особи вважається таким, що задеклароване/зареєстроване за попередньою адресою житла.

Після скасування органом реєстрації відомостей про задеклароване/зареєстроване місце проживання (перебування)/зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи у реєстрі територіальної громади актуалізуються відповідні відомості про місце проживання особи.

Виходячи з того, що судом визнано протиправним внесення відомостей до реєстру територіальної громади про зняття ОСОБА_1 , з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 вимога позивача про скасування відомостей про зняття з реєстрації місця проживання позивача не підлягає задоволенню, адже здійснюється у позасудовому порядку на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року № 265 «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад».

Керуючись: ст. 41 Конституції України, ст.ст. 60, 63, 66, 68 Сімейного кодексу України, ст.ст. 141, 316, 317, 319, 368, 369, 379, 391, 393 ЦПК України, ст. ст. 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради про захист порушених прав на житло задовольнити частково.

Визнати протиправним внесення відомостей до реєстру територіальної громади про зняття ОСОБА_1 , з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 .

В іншій частині рішення відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1 ст. 354 ЦПК України.

Повний текст рішення буде виготовлений протягом десяти днів.

Суддя А.В. Науменко

Повний текст рішення виготовлений 03.02.2025 року.

Суддя А.В. Науменко

23.01.25