КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2025 року м. Київ

Унікальний номер справи № 760/18319/20

Апеляційне провадження № 22-ц/824/276/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Дячук І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 27 червня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Українця В.В., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів, -

в с т а н о в и в :

У грудні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом, в обґрунтування якого зазначав, що 23 грудня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір позики грошових коштів на суму 2 102 880,00 гривень. Крім того, 23 грудня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений додатковий договір до договору позики, що передбачав відповідний розмір процентів за користування позикою та майнову відповідальність за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань за договором позики.

Вказував, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 20 вересня 2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 09 липня 2020 року, стягнуто з ОСОБА_1 на його користь за період з 03 січня 2017 року по 20 липня 2018 року грошові кошти за договором позики та додатковим договором у розмірі 6 137 844 гривні 09 копійок.

За умовами п. 3.1. додаткового договору до договору позики позивач має право на отримання від відповідача процентів, що складають 5 % від суми позики за кожні 30 днів позики. Положеннями п. 7.3., 7.4., та 7.6. додаткового договору до договору позики встановлено додаткову відповідальність відповідача за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань за договором позики, а саме у вигляді пені в розмірі 3 % за кожен день прострочення від суми несплаченого в строк платежу, штраф в розмірі 50 % від суми фактичного залишку позики на дату прийняття позикодавцем рішення про стягнення простроченої заборгованості в примусовому порядку, а також стягнення встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та трьох процентів річних від простроченої суми.

Враховуючи вказане, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь:

- 2 630 616 гривень 46 копійок - сума боргу по процентам за користування сумою позики за договором позики та додатковим договором від 23 грудня 2016 року за період з 21 липня 2018 року по 20 серпня 2020 року;

- 4 962 796 гривень 80 копійок - пеня за невиконання зобов`язань за договором позики та додатковим договором на суму нарахованих процентів за період з 23 березня 2017 року по 23 березня 2018 року;

- 1 051440 гривень - штраф від фактичного залишку суми позики внаслідок невиконання зобов`язання за договором позики та додатковим договором до нього за період з дати настання строку виконання зобов`язання 23 березня 2017 року по дату пред`явлення позову до суду;

- 288916 гривень 56 копійок - сума встановленого індексу інфляції за несвоєчасне повернення суми позики за період з червня 2018 року по серпень 2020 року;

- 131906 гривень 11 копійок - три проценти річних від простроченої суми позики за період з 21 липня 2018 року по 20 серпня 2020 року (т. 1 а.с. 1-7).

У листопаді 2021 року позивач подав до суду заяву про зміну підстав позову, в якій просив стягнути з відповідача суму боргу по процентам за користування сумою позики та пеню на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України враховуючи те, що відповідно до п. 3.6. додаткового договору до договору позики прострочення сплати позики та/або процентів за користування позики (згідно із графіком розрахунків) не зупиняє нарахування процентів, як протягом строку надання позики, визначеного п. 2.1. цього договору, так й після закінчення цього строку протягом подальшого користування позичальником наданими грошовими коштами (т. 1 а.с. 56-59).

Також у листопаді 2021 року позивач подав до суду заяву про збільшення позовних вимог та просив стягнути з відповідача заборгованість, яка станом на 01 листопада 2021 року складається з:

- 4 137 925 гривень 16 копійок - суми боргу по процентам за ч. 2 ст. 625 ЦК України (п. 3.1. додаткового договору до договору позики);

- 1 051 440 гривень - штрафу у розмірі 50 % від фактичного залишку суми позики (п. 7.4. додаткового договору до договору позики);

- 4 962 796 гривень 80 копійок - пеня за невиконання зобов`язань за договором позики та додатковим договором (згідно п. 3.1. додаткового договору до договору позики);

- 523617 гривень 12 копійок - інфляційні втрати (т. 1 а.с. 62-63).

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 25 листопада 2021 року прийнято відмову позивача від позову в частині вимоги про стягнення трьох процентів річних від простроченої суми позики за період з 21 липня 2018 року по 20 серпня 2020 року в розмірі 131906 гривень 11 копійок та закрито провадження в частині цієї вимоги (т. 1 а.с. 78).

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 27 червня 2023 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг по процентам у розмірі 4 137 925 гривень 16 копійок, штраф у сумі 1 051 440 гривень, пеню у розмірі 4 137 925 гривень 16 копійок, інфляційні втрати в сумі 523617 гривень 12 копійок. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 10 510 гривень судового збору (т. 1 а.с. 104-108).

Не погодившись з рішенням районного суду, 23 серпня 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Глівінський А.І. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення суду в частині задоволення позову та ухвалити у цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю (т. 1 а.с. 124-137).

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначав, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, судом першої інстанції не було з`ясовано усіх обставин справи та не надано їм належної оцінки. Вказував, що рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 20 вересня 2019 року у справі № 760/28272/17, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача за період з 03 січня 2017 року по 20 липня 2018 року грошові кошти за договором позики та додатковим договором у розмірі 6 137 844 гривні 09 копійок, та постанову Київського апеляційного суду від 09 липня 2020 року було змінено в частині вирішення позовних вимог щодо ОСОБА_1 постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 липня 2023 року. Верховним Судом викладено абзац другий резолютивної частини рішення суду першої інстанції в такій редакції: «Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2 102 880 гривень в погашення основної суми боргу та 3 % річних за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання у розмірі 78 469 (сімдесят вісім тисяч чотириста шістдесят дев`ять) гривень 11 копійок. В іншій частині позовних вимог відмовити».

Вважає, що оскаржуване рішення у цій справі суперечить правовим висновкам постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 липня 2023 року, що стосується одного і того ж договору позики від 23 грудня 2016 року. Крім того, щодо стягнення пені у розмірі 4 137 925 гривень 16 копійок та штрафу у розмірі 1 051 440 гривень вказував, що за умовами договору позики відповідач мав повернути борг до 12 год. 00 хв. 23 березня 2017 року, а пеня і штраф безпідставно нараховані після настання строку повернення позики.

Крім того, позивач ввів в оману суд першої інстанції щодо обставин справи, а саме не вказав, що він задовольнив свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, що в подальшому призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення суду.

03 листопада 2023 року представник позивача - адвокат Грушка В.І. надав письмові заперечення, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін (т. 1 а.с. 187-201).

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Глівінський А.І. підтримав апеляційну скаргу і просив її задовольнити. Позивач ОСОБА_2 заперечував проти задоволення скарги і просив її відхилити.

Інші особи до суду не прибули, були сповіщені належним чином про що у справі є докази. Представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Грушка В.І. про розгляд справи апеляційним судом 30 січня 2025 року був повідомлений 10 грудня 2024 року про що є відмітка працівників пошти про вручення адресату поштового відправлення суду. Позивач ОСОБА_2 не заперечував проти можливості розгляду справи за відсутності його представника про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання. Відповідач ОСОБА_1 про розгляд справи апеляційним судом 30 січня 2025 року був повідомлений 02 січня 2025 року про що є відмітка працівників пошти про вручення адресату поштового відправлення суду. Факт належного повідомлення ОСОБА_1 підтвердив суді його представник - адвокат Глівінський А.І. про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання (т. 1 а.с. 247-250 т. 2 а.с. 1-5).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Попри те, що конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні цього суду у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С. А. проти Іспанії» від 07 липня 1989 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 759/14068/19 (провадження № 61-8505св22).

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», № 26976/06).

Зважаючи на вимоги п. 2 ч. 8 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 23 грудня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір позики грошових коштів на суму 2 102880 гривень, що на день укладення цього договору за курсом НБУ становить еквівалент 80 000,00 дол. США. Позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві зазначений борг до дванадцятої години ранку 23 березня 2017 року (т. 1 а.с. 13-14).

Відповідно до п. 4 вказаного договору у разі несвоєчасного виконання зобов`язання позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцеві неустойку у розмірі 2 % від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Позичальник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Позичальник, у разі прострочення ним виконання грошового зобов`язання, на вимогу позикодавця зобов`язаний сплатити суму боргу із урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми.

Крім того, 23 грудня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений додатковий договір до договору позики (т. 1 а.с. 15-17).

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів, що становить 5 % від суми позики за кожні 30 днів позики. Проценти нараховуються за фактичне число календарних днів користування позикою за виключенням дня отримання грошей та включаючи дату їх повернення (п. 3.1).

Погашення позики та процентів відбувається в такому порядку: в першу чергу сплаті підлягає неустойка (штраф або пеня), в другу чергу проценти за користування позикою, а в третю чергу - сума позики (п. 3.4).

Прострочення сплати позики та/або процентів за користування позикою (згідно із графіком розрахунків) не зупиняє нарахування процентів, як протягом строку надання позики, визначеного пунктом 2.1 цього договору, так й після закінчення цього строку протягом подальшого користування позичальником наданими грошовими коштами (п. 3.6).

У випадку прострочення сплати частини або всієї суми позики сплатити нараховані проценти за користування позикою, виходячи з фактичного строку користування позикою, включаючи день погашення (п. 5.1.6).

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 20 вересня 2019 року у справі № 760/28272/17 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 за період з 03 січня 2017 року по 20 липня 2018 року грошові кошти за договором позики та додатковим договором у розмірі 6 137 844 гривні 01 копійок (т. 1 а.с. 19-25).

Постановою Київського апеляційного суду від 09 липня 2020 року у справі № 760/28272/17 рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 20 вересня 2019 року залишено без змін (т. 1 а.с. 26-32).

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 липня 2023 року у справі № 760/28272/17 касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Глівінський А.І., задоволено частково. Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 20 вересня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 липня 2020 року в частині вирішення позовних вимог щодо ОСОБА_1 змінено, виклавши абзац другий резолютивної частини рішення суду першої інстанції в такій редакції: «Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2 102 880 (два мільйони сто дві тисячі вісімсот вісімдесят) гривень в погашення основної суми боргу. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3 % річних за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання у розмірі 78 469 (сімдесят вісім тисяч чотириста шістдесят дев`ять) гривень 11 копійок. В іншій частині позовних вимог відмовлено (т. 1 а.с. 150-163).

Ухвалою Верховного Суду від 02 жовтня 2024 року у справі № 760/28272/17 (провадження № 61-12802вно23) узадоволенні заяви ОСОБА_1 , поданої представником ОСОБА_3 , про перегляд постанови Верховного Суду від 05 липня 2023 року за нововиявленими обставинами відмовлено (т. 1 а.с. 218-229).

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апелянт оскаржує рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 27 червня 2023 року в частині задоволення позову та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу по процентам у розмірі 4 137 925 гривень 16 копійок, штрафу у сумі 1 051 440 гривень, пені у розмірі 4 137 925 гривень 16 копійок, інфляційних втрат в сумі 523 617 гривень 12 копійок (т. 1 а.с. 104-108).

Суд першої інстанції стягуючи проценти у розмірі 4 137 925 гривень 16 копійок за період з 21 липня 2018 року по 01 листопада 2021 року виходив з того, що вимоги позивача про стягнення процентів відповідають вимогам чинного законодавства України.

Апеляційний суд не погодився з такими висновками суду в частині стягнення процентів виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ч. 1 ст. 1046 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів установлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Абзацом 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України визначено, що про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише в межах погодженого сторонами строку кредитування.

Таким чином, з урахуванням вимог вказаної статті право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Аналогічні правові висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18, а також у постанові Верховного Суду від 23 липня 2020 року у справі № 754/16773/17.

Тобто положеннями ч. 1 ст. 1048 ЦК України врегульовано правовідносини щодо сплати процентів за правомірне користування чужими грошовими коштами, коли боржник одержує можливість законно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу.

Частиною 1 ст. 1050 ЦК України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тобто законодавство встановлює наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу в межах дії договору, так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 05 червня 2020 року (справа № 922/3578/18) зробила висновок, що частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено можливість визначення розміру процентів саме у річних, а не будь-яким іншим способом, передбаченим договором, та обмеження свободи сторін в укладенні договору на предмет визначення іншої методики нарахування процентів за незаконне користування чужими грошовими коштами згідно із ст. 693, 536, 625 ЦК України.

Отже, законодавцем передбачено, що договором може бути встановлено інший розмір процентів річних, а не інший спосіб їх обчислення (зокрема, в розмірі певного проценту за кожний день прострочення).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-16гс22) зазначено про те, що зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України.

Надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця.

Припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України.

Боржник не звільняється від зобов`язань зі сплати нарахованих у межах строку кредитування, зокрема до пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, процентів за користування кредитом. Установлений кредитним договором строк кредитування лише визначає часові межі, в яких проценти за користування кредитом можуть нараховуватись, не скасовуючи при цьому обов`язок боржника щодо їх сплати.

Отже, якщо позичальник прострочив виконання зобов`язання із повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом, сплив строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту не може бути підставою для невиконання такого зобов`язання. Зазначене також є підставою для відповідальності позичальника за порушення грошового зобов`язання.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Уточнивши позовні вимоги про стягнення 4 137 925 гривень 16 копійок - суми боргу по процентам за ч. 2 ст. 625 ЦК України, позивач посилався на те, що такий розмір процентів визначений Договором (п. 3.1. Додаткового договору до договору позики). Таке обґрунтування заявленого позову позивач ОСОБА_2 підтвердив судовому засіданні апеляційного суду про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання (т. 1 а.с. 202-203 т. 2 а.с. 5).

За положеннями пункту 3.1 Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів, що становить 5 % від суми позики за кожні 30 днів позики. Проценти нараховуються за фактичне число календарних днів користування позикою за виключенням дня отримання грошей та включаючи дату їх повернення.

Тобто вказаний розмір процентів визначений в розділі 3 Додаткового договору до договору позики від 23 грудня 2016 року «Плата за користування позикою та механізм розрахунків» та визначається договором інший спосіб їх обчислення (зокрема, в розмірі певного проценту за кожні 30 днів позики, а вказані проценти нараховуються за фактичне число календарних днів користування позикою за виключенням дня отримання грошей та включаючи дату їх повернення), а не інший розмір процентів річних, як це передбачено ч. 2 ст. 625 ЦК України.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги у вказаній частині, не врахував, що сплинув строк (23 березня 2017 року), на який була надана позика, не з`ясував, за який період нараховані відсотки, а також не звернув уваги, що за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання, тобто законодавцем передбачено, що договором може бути встановлено інший розмір процентів річних, а не інший спосіб їх обчислення (зокрема, в розмірі певного проценту за кожний день прострочення).

При цьому, позивач ОСОБА_2 заявив і ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 25 листопада 2021 року прийнято відмову позивача від позову в частині вимоги про стягнення трьох процентів річних від простроченої суми позики за період з 21 липня 2018 року по 20 серпня 2020 року в розмірі 131 906 гривень 11 копійок та закрито провадження в частині цієї вимоги (т. 1 а.с. 78).

Отже, стягнувши заборгованість за процентами за користування кредитом згідно із пунктом 3.1. додаткового договору до договору позики від 23 грудня 2016 року, суд першої інстанції не звернув уваги, що після закінчення строку надання позики (23 березня 2017 року) підстави для нарахування процентів за користування позикою після 23 березня 2017 року відсутні.

Щодо інфляційних втрат в сумі 523 617 гривень 12 копійок

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі № 6-771цс15, з якою погодився Верховний Суд у постановах від 04 червня 2020 року в справі № 369/5393/15 (провадження № 61-21713св18), від 05 червня 2019 року в справі № 367/5899/15-ц (провадження № 61-13768св18).

Суд першої інстанції стягнув 523 617 гривень 12 копійок інфляційних втрат, нарахованих відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, вважаючи, що зобов`язання між сторонами виникло в гривнях.

Апеляційний суд вважає вказаний висновок помилковим та позовні вимоги у цій частині не підлягають задоволенню, оскільки суд не врахував, що на підтвердження укладеного договору позики ОСОБА_1 вчинений власноручний напис на додатковому договорі до договору позики від 23 грудня 2016 року про отримання 70 000,00 дол. США та на заяві від 03 січня 2017 року міститься розписка ОСОБА_1 про отримання 10 000,00 дол. США із зазначенням вказаної суми цифрами та прописом.

Вказані обставини встановлені також постановою Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 760/28272/17 (провадження № 61-11876св20) та з огляду на положення ч. 4 ст. 82 ЦПК України, суд апеляційної інстанції визнав вказані обставини встановленими.

За таких обставин, враховуючи отримання позичальником грошових коштів в іноземній валюті та погашення заборгованості за договором позики також у доларах США, висновок суду про застосування до спірних правовідносин частини другої статті 625 ЦК України в частині стягнення інфляційних витрат є помилковим.

Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 23 липня 2020 року в справі № 754/16773/17 (провадження № 61-18824св19).

Щодо стягнення штрафу у сумі 1 051 440 гривень та пені у розмірі 4 137 925 гривень 16 копійок

Статтею 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до положень ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги про стягнення 1 051 440 гривень - штрафу у розмірі 50 % від фактичного залишку суми позики позивач посилався на застосування п. 7.4. Додаткового договору до договору позики та 4 962 796 гривень 80 копійок - пені за невиконання зобов`язань за Договором позики та Додатковим договором на суму нарахованих процентів за період з 23 березня 2017 року до 23 березня 2018 року, посилався на п. 3.1. Додаткового договору до договору позики (т. 1 а.с. 1-7, 62-63).

Судом першої інстанції оскаржуваним рішенням стягнуто з відповідача на користь позивача штраф в сумі 1 051 440 гривень та пеня у розмірі 4 137 925 гривень 16 копійок.

Пунктом 3.1 Додаткового договору до договору позики на якій позивач ОСОБА_2 посилався як підставу стягнення пені не передбачено стягнення пені.

За пунктом 7.3 Додаткового договору до договору позики передбачено, що у разі своєчасного ненадходження (прострочення) повністю або частково планового платежу, встановленого Графіком розрахунків, Позикодавець нараховує, а Позичальник зобов`язується сплатити пеню в розмірі 3% за кожен день прострочення від суми несплаченого в строк платежу.

Поряд з цим, заявлені позивачем вимоги про стягнення 4 962 796 гривень 80 копійок пені за невиконання зобов`язань за Договором позики та Додатковим договором нарахованих позивачем на суму несплачених відповідачем процентів за період з 23 березня 2017 року до 23 березня 2018 року, тобто з моменту настання строку виконання зобов`язання за Договором позики та Додатковим договором (23 березня 2017 року) в межах одного року (23 березня 2018 року).

Судом апеляційної інстанції відмовлено в задоволенні позовних вимог про стягнення із відповідача на користь позивача процентів, нарахованих позивачем після 23 березня 2017 року з вищенаведених підстав.

При цьому, суд апеляційної інстанції зауважив, що позивачем заявлено штраф в сумі 1 051 440 гривень та пеня у розмірі 4 137 925 гривень 16 копійок за невиконання умов договору позики, що свідчить про подвійний характер заявлених штрафних санкцій за невиконання грошового зобов`язання, що не можна визнати обґрунтованим.

Отже не підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення на його користь із позивача 4 962 796 гривень 80 копійок пені за невиконання зобов`язань за Договором позики та Додатковим договором нарахованих позивачем на суму несплачених відповідачем процентів за період з 23 березня 2017 року до 23 березня 2018 року.

За пунктом 7.4 Додаткового договору до договору позики, у разі прийняття Позикодавцем рішення про стягнення процентів за користування позикою та суми позики в примусовому порядку внаслідок невиконання Позичальником зобов`язань, встановлених п. 2.3 та 5.1, до Позичальника застосовується штраф у розмірі 50 % від суми фактичного залишку позики на дату прийняття Позикодавцем рішення про стягнення простроченої заборгованості в примусовому порядку.

Розрахунок суми цього штрафу позивачем виконаний виходячи з суми заборгованості 2 102 880 грн., обґрунтованість вищевказаної суми заборгованості за договором позики, невиконання позичальником зобов`язання щодо повернення позики та наявність підстав для стягнення заборгованості, підтверджені постановою Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 760/28272/17 (провадження № 61-11876св20) та з огляду на положення ч. 4 ст. 82 ЦПК України, суд апеляційної інстанції визнав вказані обставини встановленими.

З огляду на вищевказане, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення із відповідача на користь позивача 1 051 440 гривень (2 102 880 грн. : 2) - штрафу у розмірі 50 % від фактичного залишку суми позики на підставі п. 7.4. Додаткового договору до договору позики.

Доводи апелянта про неналежне сповіщення про розгляд справи судом першої інстанції колегія суддів відхилила зважаючи на те, що в матеріалах справи міститься рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу із відміткою працівників пошти про відсутність адресата за вказаною адресою ( АДРЕСА_1 ) (т. 1 а.с. 101).

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що зазначену адресу апелянт ОСОБА_1 зазначив як місце проживання в поданій ним апеляційній скарзі (т. 1 а.с. 124).

В частині відмови в задоволенні позову та відмови у стягненні витрат на правничу допомогу рішення суду першої інстанції сторони не оскаржували, тому з огляду на положення ст. 367 ЦПК України в цій частині рішення суду першої інстанції не було предметом перевірки.

Інші доводи скарги цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

Позивач ОСОБА_2 має посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС категорія ІІ, серії НОМЕР_1 , а відтак на підставі п. 10 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» є особою звільненою від сплати судового збору.

На підставі ст. 141 ЦПК України слід стягнути із відповідача на користь держави судовий збір за розгляд справи районним судом, зменшивши його розмір, визначений судом першої інстанції, з 10 510 грн. до 884 грн. 94 коп. (8,42% пропорційно до частини задоволених позовних вимог).

Оскільки апелянтом було сплачено судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 15 765 грн. (т. 1 а.с. 173), а сторона позивача звільнена від сплати судового збору на підставі п. 10 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», то 14 437 грн. 58 коп. (91.58% пропорційно до відмови в задоволенні позовних вимог) сума судового збору підлягає компенсації відповідачу за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 27 червня 2023 року - скасувати в частині стягнення з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 ) боргу по процентам у розмірі 4 137 925 гривень 16 копійок, пені у розмірі 4 137 925 гривень 16 копійок, інфляційних втрат в сумі 523617 гривень 12 копійок і ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог ОСОБА_2 .

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 27 червня 2023 року -в частині стягнення з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 ) штрафу у сумі 1 051 440 гривень - залишити без змін.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 27 червня 2023 року в частині стягнення з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) на користь держави судового збору за розгляд справи районним судом змінити, зменшивши його розмір з 10510 грн. до 884 грн. 94 коп.

Компенсувати за рахунок держави на користь ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_2 )сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 14 437 грн. 58 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 30 січня 2025 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова