Справа № 465/820/23 Головуючий у 1 інстанції: Мартинишин М.О.
Провадження № 22-ц/811/2419/24 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цьони С.Ю.

з участю: ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 ,

представника ОСОБА_3 Коваль О.Р.,

представника виконкому Львівської міської ради - Шагай О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 29 травня 2024 року, -

ВСТАНОВИВ:

у лютому 2023 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до виконавчого комітету Львівської міської ради, ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 29.12.2010 року №1828 «Про погодження прийняття в експлуатацію приватного житлового будинку садибного типу по АДРЕСА_1 ».

В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 29 грудня 2010 року № 1828 «Про погодження прийняття в експлуатацію приватного житлового будинку садибного типу на вул. Балтійській, 2» погоджено прийняття в експлуатацію приватного житлового будинку садибного типу під літ. «Б-1» на АДРЕСА_1 , який збудувала громадянка ОСОБА_3 та зобов`язано департамент містобудування видати у встановленому порядку довідку про погодження прийняття в експлуатацію приватного житлового будинку садибного типу під літерою «Б-1» на АДРЕСА_1 . Обов`язковими умовами для надання такого погодження на час прийняття вищезазначеного рішення було подання заяви про прийняття в експлуатацію забудовником або його правонаступником чи повіреним та будівництво будинку в період з 05 серпня 1992 року до 01 січня 2018 року. Зазначає, що житловий будинок садибного типу під літ. «Б-1» на АДРЕСА_1 , площею 58.4 кв.м збудований її батьком ОСОБА_4 на підставі рішення виконавчого комітету Ленінської районної ради № 523 від 13 червня 1972 року на земельній ділянці, закріпленій за Львівською меблевою фабрикою «Карпати», на якій він працював. Станом на грудень 1991 року спірний будинок площею 58.4 кв.м. уже повністю був збудований за кошти її батьків, а відтак викладені в оскаржуваному рішенні обставини про те, що ОСОБА_3 збудувала будинок такої ж площі і за тією ж адресою, не відповідають дійсності. Після смерті її батька, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , вона успадкувала усе майно, належне спадкодавцю на день смерті, в тому числі і вищезазначений житловий будинок, про що отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом, на підставі якого за нею зареєстровано право власності на житловий будинок садибного типу під літ. «Б-1» на АДРЕСА_1 , площею 58.4 кв.м, відтак рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 29 грудня 2010 року № 1828 «Про погодження прийняття в експлуатацію приватного житлового будинку садибного типу на АДРЕСА_1 » порушуються її права як власника будинку. З наведених підстав просить визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 29 грудня 2010 року № 1828 «Про погодження прийняття в експлуатацію приватного житлового будинку садибного типу на АДРЕСА_1 ».

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 29 травня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до виконавчого комітету Львівської міської ради, ОСОБА_3 про визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 ,в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що оскаржуваним рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради визнано забудовником належного їй на праві власності будинку зовсім іншу особу, якій погоджено прийняття будинку в експлуатацію, чим фактично надано можливість оформити право на цей будинок, що порушує її права як власника будинку. Зазначає, що набула право власності на житловий будинок садибного типу під літ. «Б-1» на АДРЕСА_1 , площею 58.4 кв.м в порядку спадкування, а спадщина належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, незалежно від часу її прийняття, при цьому відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину, відтак, на її думку, рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 29 грудня 2010 року № 1828 «Про погодження прийняття в експлуатацію приватного житлового будинку садибного типу на АДРЕСА_1 » фактично спростовує її право на спадщину. У представленому ОСОБА_3 пакеті документів, на підставі яких виконавчим комітетом Львівської міської ради прийнято оспорюване рішення, в порушення вимог Порядку погодження прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом приватних житлових будинків садибного типу, затвердженого рішенням виконкому Львівської міської ради від 05 лютого 2010 року № 109, відсутні завірені заявником акт-попередження, складений уповноваженим органом в разі виявлення самочинного будівництва, та постанова про притягнення до адміністративної відповідальності на підставі ст. 97 КУпАП. Оскільки відповідачкою вчинялися дії, спрямовані на позбавлення її права власності, висновок суду першої інстанції про відсутність порушеного її права чи інтересу не відповідає обставинам та матеріалам справи. Крім того, безпідставними є висновки суду першої інстанції про те, що перебіг позовної давності розпочався 01 вересня 2018 року, тобто з дати її звернення до суду з позовом у справі № 465/5325/18, оскільки тривалий розгляд судами справи виключає необхідність подання інших позовів, а розгляд справи № 465/5325/18 між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав унеможливлював повторне подання позову, відтак строк позовної давності розпочався з 06 грудня 2022 року, тобто з моменту ухвалення судом апеляційної інстанції судового рішення у справі № 465/5325/18. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким заяву задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_3 ОСОБА_5 , представника виконкому Львівської міської ради Шагай О.О. щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. (ч. 1 ст. 89 ЦПК України).

Відмову в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції обгрунтував відсутністю порушення прав та законних інтересів позивачки оскаржуваним нею рішенням виконкому Львівської міської ради.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту. Подібний за змістом висновок зроблений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2019 року у справі №638/2304/17.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30.05.2018 року по справі №367/2271/15-ц зробила висновок, що суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду, та у разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.

Відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. Тобто, встановивши, що права або інтереси позивача не порушені, суд відмовляє в задоволенні позову за безпідставністю, недоведеністю чи необґрунтованістю.

Верховний Суд у постанові від 22.05.2019 року у справі №468/129/16-ц дійшов висновку про те, що згідно положень статті 15 ЦК України захисту підлягає лише порушене право особи, а не вірогідне його порушення в майбутньому.

У статті 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ст.317 ЦК України).

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст.328 ЦК України).

Порушення цивільних прав може проявлятися, зокрема, у створенні власнику перешкод у здійсненні права користування чи розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 386 ЦК України захисту підлягає тільки порушене право власності.

Судом першої інстанції установлено, що 26.07.2010 року ОСОБА_3 звернулась до Львівської міської ради із заявою (вхідний №3-К-15121), в якій просила погодити прийняття в експлуатацію та видати довідку про погодження прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта за адресою: АДРЕСА_1 , побудованого без дозволу на виконання будівельних робіт у 2006 році, загальна площа будинку 58,4 кв.м.

22.09.2010 року ОСОБА_3 звернулась до Департаменту містобудування із заявою (вхідний №3-К-19272), в якій повідомила, що у заяві від 26.07.2010 року №3-К-15121 зробила помилку в адресі будинку, і що правильною є адреса цього будинку: АДРЕСА_1 , просила врахувати цю обставину та підготувати рішення на адресу: АДРЕСА_1 .

На замовлення ОСОБА_3 сектор з питань наглядово-профілактичної діяльності Франківського районного відділу м. Львова Головного управління МНС України у Львівській області видано експертний висновок від 20.07.2010 року №8/679 про те, що проведеною експертизою проекту на відповідність діючим будівельним нормам та правилам самовільно здійсненого житлового будинку на АДРЕСА_1 порушень вимог пожежної безпеки не виявлено.

Листом від 16.07.2010 року №1906/01 Франківська районна санітарно-епідеміологічна станція м.Львова погодила ОСОБА_3 проект на відповідність нормативним вимогам та правилам самовільно здійсненого житлового будинку на АДРЕСА_1 , проект розроблений СПД ФОП

ОСОБА_6 комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» станом на 15.10.2006 року виготовлено технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 , власником якого зазначено ОСОБА_3 .

29.12.2010 року виконавчим комітетом Львівської міської ради прийнято оскаржуване позивачкою рішення №1828 «Про погодження прийняття в експлуатацію приватного житлового будинку садибного типу на АДРЕСА_1 », яким погоджено прийняття в експлуатацію приватного житлового будинку садибного типу під літерою «Б-1» на АДРЕСА_1 , який збудувала громадянка ОСОБА_3 . Зобов`язано Департамент містобудування протягом п`яти робочих днів підготувати та видати у встановленому порядку довідку про погодження прийняття в експлуатацію приватного житлового будинку садибного типу під літерою «Б-1» на АДРЕСА_1 , а громадянці ОСОБА_3 звернутися в інспекцію Державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області для оформлення і отримання сертифіката відповідності державним будівельним нормам, стандартам та правилам приватного житлового будинку садибного типу під літерою «Б-1» на АДРЕСА_1 .

Судом першої інстанції встановлено, що оскаржуване рішення виконкому Львівської міської ради прийнято на підставі звернення громадянки ОСОБА_3 від 26.07.2010 (зареєстроване у Львівській міській раді 26.07.2010 за №3-К-15121) і від 22.09.2010 (зареєстроване у Львівській міській раді 22.09.2010 за №3-К-19272) та наданих нею документів, керуючись Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», постановою Кабінету Міністрів України від 09.09.2009 №1035 «Про затвердження Тимчасового порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом приватних житлових будинків садибного типу, дачних та садових будинків з господарськими спорудами і будівлями, споруджених без дозволу на виконання будівельних робіт», ухвалою міської ради від 19.10.2006 №219 «Про розмежування повноважень між виконавчими органами Львівської міської ради» (зі змінами) та рішенням виконавчого комітету від 05.02.2010 №109 «Про порядок погодження прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом приватних житлових будинків садибного типу, дачних та садових будинків з господарськими спорудами і будівлями, споруджених без дозволу на виконання будівельних робіт».

Слід зазначити, що оскаржуване позивачкою рішення виконкому Львівської міської ради №1828 «Про погодження прийняття в експлуатацію приватного житлового будинку садибного типу на АДРЕСА_1 » прийнято уповноваженим органом, в межах повноважень, передбачених Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні».

З матеріалів справи також вбачається, що 24.07.2020 року державним нотаріусом П`ятої Львівської державної нотаріальної контори Кіріловою Т.М. на підставі заповіту ОСОБА_4 , посвідченого 14.12.1999 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Красовською А.В., реєстровий №4926, ОСОБА_1 , як спадкоємцю, видано свідоцтво про право на спадщину, яка складається з житлового будинку АДРЕСА_1 . Житловий будинок позначений на плані літерою Б-1, загальна площа 58,4 кв.м., житлова площа 39,9 кв.м. Будинок належав спадкодавцю на підставі рішення органу місцевого самоврядування, виданого 13.06.1972 року виконкомом Ленінської районної ради народних депутатів трудящих №523, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 03.02.2020 року №35352173, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101.

На підставі свідоцтва про право на спадщину, 24.07.2020 року проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на житловий будинок загальною площею 58,4 кв.м., позначений на плані літ. «Б-1», за адресою: АДРЕСА_1 , розмір частки 1/1, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24.07.2020 року №217607463.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 покликається на порушення оскаржуваним нею рішенням виконкому Львівської міської ради її прав, як спадкоємця за заповітом, після смерті батька, ОСОБА_4 .

Суд першої інстанції, як на підставу відмови в задоволенні позову, покликається на відсутність порушення оскаржуваним рішенням виконкому Львівської міської ради прав позивачки.

Позивачка у позовній заяві стверджує, що державним нотаріусом Бобеляк Т. 21.11.2018 року листом №3750/02-14 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті батька, ОСОБА_4 , на житловий будинок АДРЕСА_1 , у зв`язку з відсутністю на момент смерті спадкодавця правовстановлюючих документів на спірний житловий будинок.

Тобто, підставою для відмови ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спірний житловий будинок була відсутність правовстановлюючих документів на ім`я ОСОБА_4 на житловий будинок АДРЕСА_1 , а не оскаржуване позивачкою рішення виконавчого комітету Львівської міської ради №1828 від 29.12.2010 року.

Як вбачається з копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданим 24.07.2020 року ОСОБА_1 , спадщина складається з житлового будинку АДРЕСА_1 , житловий будинок позначений в плані літерою Б-1, загальна площа будинку 58.4 кв.м, житлова площа 39.9 кв.м, вищевказаний житловий будинок належав спадкодавцю на підставі рішення органу місцевого самоврядування, виданого 13 червня 1972 року виконкомом Ленінської районної ради депутатів трудящих за №523, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 03 лютого 2020 року, номер запису про право власності 35352173, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, тобто, право власності на спірний житловий будинок на ім`я ОСОБА_4 було зареєстровано після його смерті.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 217607463, виданим 24.07.2020 року, право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , загальна площа 58.5 кв.м житлова площа 39.9 кв.м зареєстровано за ОСОБА_1 .

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що право позивачки, як спадкоємця, оскаржуваним нею рішенням виконкому Львівської міської ради №1828 від 29.12.2010 року не було порушене, оскільки оскаржуване рішення не перешкоджало позивачці зареєструвати за батьком, ОСОБА_4 , право власності на спірний житловий будинок в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності номер запису про право власності 35352173 від 03 лютого 2020 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, а в подальшому отримати на своє ім`я свідоцтво про право на спадщину за заповітом, виданим 24.07.2020 року, з якого вбачається, що спадщина складається з житлового будинку АДРЕСА_1 , житловий будинок позначений в плані літерою Б-1, загальна площа будинку 58.4 кв.м, житлова площа 39.9 кв.м, та зареєструвати право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , загальна площа 58.5 кв.м житлова площа 39.9 кв.м за ОСОБА_1 .

Оскільки право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 24.07.2020 року зареєстроване за ОСОБА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101 і така реєстрація відбулася на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 24.07.2020 року державним нотаріусом П`ятої Львівської державної нотаріальної контори Кіріловою Т.М. на підставі заповіту ОСОБА_4 , колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність порушення оскаржуваним рішенням виконкому Львівської міської ради №1828 від 29.12.2010 року прав позивачки, як спадкоємця за заповітом після смерті батька, ОСОБА_4 , а сам факт наявності рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 29.12.2010 року №1828 «Про погодження прийняття в експлуатацію приватного житлового будинку садибного типу на АДРЕСА_1 » не є підставою для захисту прав позивачки без доведення належними та допустимими доказами порушення її прав та законних інтересів.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (ч.1 ст.21 ЦК України).

Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, й ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав, і такі правовідносини мають майновий характер або пов`язані з реалізацією майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів

Порушення права полягає у позбавленні його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.04.2018 року в справі №361/2965/15-а, від 09.11.2021 року у справі №542/1403/17).

Отже, кожна сторона сама визначає зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.

Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 24.07.2023 року у справі №533/50/22).

Як вбачається зі змісту позовної заяви, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною вимогою про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 29.12.2010 року №1828 «Про погодження прийняття в експлуатацію приватного житлового будинку садибного типу по АДРЕСА_1 », просить визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Львівської міської ради, яке, як вона вважає, порушує її право, як спадкоємця за заповітом після смерті батька, ОСОБА_4 .

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивачка ні в позовній заяві, ні в суді не зазначила, які наслідки прийняття оскаржуваного нею рішення виконкому Львівської міської ради та не довела належними та допустимими доказами, що наслідком прийняття оскаржуваного рішення виконкому Львівської міської ради є порушення її прав чи законних інтересів.

Слід звернути увагу і на ту обставину, що рішення виконавчого комітету Львівської міської ради №1828 «Про погодження прийняття в експлуатацію приватного житлового будинку садибного типу на АДРЕСА_1 » було прийняте 29 грудня 2010 року, тобто, за відсутності правовстановлюючих документів на спірний житловий будинок на ім`я ОСОБА_4 чи ОСОБА_1 .

З врахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає підставними та обґрунтованими висновки суду першої інстанції про те, що позивачка, всупереч вимогам статті 81 ЦПК України, не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що прийняття виконавчим комітетом Львівської міської ради рішення від 29.12.2010 року №1828 «Про погодження прийняття в експлуатацію приватного житлового будинку садибного типу на АДРЕСА_1 », порушує її права чи законні інтереси, як спадкоємця чи власника житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 58,4 кв.м., позначеного на плані літ. «Б-1», а відтак підставною є відмова суду першої інстанції в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

З приводу доводів апелянта щодо застосування наслідків спливу позовної давності слід зазначити наступне.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

У пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз`яснено, що установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.05.2018 року у справі №369/6892/15-ц виклала правовий висновок про те, що виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

З врахуванням змісту позовних вимог ОСОБА_1 , встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з підстав його необґрунтованості, а не з підстав пропуску позивачем позовної давності, що спростовує доводи апелянта в цій частині.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суд першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatismutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 29 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 31.01.2025 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк