ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/571/25 Справа № 175/154/24 Суддя у 1-й інстанції - Білоусова О. М. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Космачевської Т.В.,

суддів: Максюти Ж.І., Халаджи О.В.,

розглянувши в письмовому провадженні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в місті Дніпро апеляційні скарги Державної казначейської служби України та Спеціалізованої прокуратури в сфері оборони Східного регіону на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17 липня 2024 року в цивільній справі номер 175/154/24 за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Спеціалізованої прокуратури в сфері оборони Східного регіону, Державної казначейської служби України про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2024 року до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області звернувся ОСОБА_1 з позовом до Держави Україна в особі Спеціалізованої прокуратури в сфері оборони Східного регіону, Державної казначейської служби України про стягнення коштів, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 10.08.2021 року визнано протиправною бездіяльність Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил щодо невиплати щомісячної додаткової грошової винагороди ОСОБА_1 та зобов`язано Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щомісячну додаткову грошову винагороду за період з 24.02.2015 року по 28.02.2018 року.

З моменту набрання рішенням законної сили і по день звернення до суду в добровільному порядку відповідачем рішення не виконано.

Позивач просив суд стягнути на його користь солідарно з відповідачів матеріальні збитки у розмірі 19200,00 грн, стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати: судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17 липня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Спеціалізованої прокуратури в сфері оборони Східного регіону, Державної казначейської служби України про стягнення матеріальних збитків задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 матеріальні збитки у розмірі 19200,00 грн та судовий збір у розмірі 1073,60 грн.

В задоволенні іншої частини позову - відмовлено.

Із вказаним рішенням не погодився відповідач Державна казначейська служба України подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17.07.2024 у справі №175/154/24 та ухвалити нове рішення по справі, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Доводами апеляційної скарги наведено, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права та невідповідності викладеним у рішенні висновкам фактичним обставинам справи.

Відповідно до наданих позивачем матеріалів справи, зазначена сума коштів, вимога з відшкодування якої задоволена судом першої інстанції шляхом стягнення з державного бюджету матеріальних збитків - є саме витратами на правову допомогу, які виникли шляхом реалізації позивачем свого права на професійну правничу допомогу в адміністративній справі №520/1625/21. Відтак судом першої інстанції не враховане відповідне положення статті 137 ЦПК України, як і факт того, що покладення відшкодування витрат на правову допомогу у спірних правовідносинах в порядку стягнення на державу не має правового підґрунтя.

Отже, відносити ці витрати на стягнення з держави не є рішенням, прийнятим з дотриманням норм законодавства, які імплементовані в судовій практиці. Такі ж положення передбачені і нормами КАС України, в порядку якого має розглядатись конкретна вимога про відшкодування витрат на правову допомогу в межах тієї адміністративної справи, в процесі розгляду якої такі витрати понесено стороною позивача.

Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України. Водночас Державний бюджет України (за жодною бюджетною програмою) не передбачає асигнувань для виплати витрат на правничу допомогу адвоката.

ДКС України зазначає про безпідставність подання цивільного позову у конкретному спорі і відсутність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог в частині відшкодування збитків, які не можуть визначатись збитками відповідно до норм чинного законодавства.

Законодавством не передбачено можливості і немає правових підстав для ототожнення витрат на правову допомогу і шкоди (збитків) у розумінні положень чинного законодавства, як і не передбачено їх стягнення з Державного бюджету в іншому судовому провадженні. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 19.09.2019 у справі №925/245/19, який суди застосували під час розгляду справи №910/12945/19.

Витрати, пов`язані із наданням правової допомоги, не є тотожними реальним збиткам - грошовій вартості втраченого майна та додаткових витрат на його відновлення та не набувають відповідних ознак унаслідок нереалізації права на їх відшкодування у передбаченому законом порядку. Судові витрати не є збитками в розумінні статті 22 ЦК України, не входять до складу ціни позову і не можуть стягуватися як збитки.

Із вказаним рішенням не погодився відповідач Спеціалізована прокуратура в сфері оборони Східного регіону, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17.07.2024 у справі №175/154/24 та ухвалити нове рішення по справі, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Доводами апеляційної скарги наведено, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим та таким, що ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням процесуального права, без всебічного та повного з`ясування фактичних обставин справи, без належного дослідження доказів, що мають юридичне значення для розгляду справи по суті, та без врахування висновків Верховного Суду в частині застосування норм права у подібних правовідносинах.

Суд першої інстанції грубо порушив норми процесуального права, розглянув справу без участі сторін, позбавивши права відповідача на справедливий розгляд справи, не дотримався принципів змагальності сторін та не надав заявленому клопотанню відповідача жодної правової оцінки.

Судом першої інстанції порушено положення ст. 133, 135 137 ЦПК України в частині вирішення питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права. Оскільки питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу має вирішуватися судом як конкретна вимога під час розгляду справи по суті, саме в межах якої такі витрати були понесені стороною.

З матеріалів справи № 175/154/24 вбачається, що витрати на правничу допомогу у розмірі 19200,00 грн понесені позивачем саме під час реалізації захисту своїх прав та законних інтересів в іншому провадженні, зокрема в адміністративній справі №520/1625/21, яка не є пов`язаною з даною справою.

Вважає, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку стосовно стягнення з Державного бюджету України коштів, понесених позивачем як витрати на правничу правову допомогу в іншому провадженні.

Спеціалізована прокуратура у сфері оборони Східного регіону є розпорядником нижчого рівня, який у своїй діяльності підпорядкований Офісу Генерального прокурора, як головному розпоряднику, та в своїй діяльності координується через нього. Тому посилання позивача на норми ст. 1166, 1173, 1174 ЦК України є хибними та безпідставними.

Позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту заподіяння йому майнової шкоди, її розмір у сумі 19200,00 грн, причинно-наслідковий зв`язок між правопорушенням і шкодою, що є його процесуальним обов`язком.

Зазначає, що позивач ОСОБА_1 має вищу юридичну освіту, професійний стаж в галузі права понад 10 років, тобто має можливість самостійно представляти та захищати свої права та інтереси в суді, без правничої допомоги адвоката. Крім того, відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 від 30.08.2019 ОСОБА_1 є учасником бойових дій, у зв`язку з чим, має право на безоплатну правову допомогу на підставі ст. 14 Закону України «Про безоплатну правову допомогу».

Від позивача ОСОБА_1 , надійшов відзив на апеляційні скарги, в якому він просив залишити судове рішення по справі №175/154/24 без змін, а апеляційні скарги без задоволення.

На підставі аналізу історії спірних правовідносин між позивачем та боржником з довготривалого невиконання рішення суду по справі №520/1625/21, документально підтверджених матеріалів з питань понесених збитків на залучення правничої допомоги позивачем, суд першої інстанції дійшов законного, справедливого та правомірного висновку щодо необхідності задоволення позовних вимог та стягнення з винних сторін відповідних збитків.

У свою чергу, основу твердження апелянтів по оскарженню рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17.07.2024 року складає цілком помилкове та хибне ототожнення понесених позивачем матеріальних збитків з начебто витратами на правову допомогу в рамках розгляду справи №520/1625/21.

Витрати на залучення правничої допомоги позивачем були здійснені вже на стадії виконання судового рішення по справі №520/1625/21, яка відповідно до вимог адміністративно-процесуального законодавства не передбачає розгляд питань відшкодування будь-яких понесених витрат. Зазначені витрати понесені не на стадії розгляду справи по суті та охоплювали, окрім іншого, деталізовану роботу адвоката як з органами примусового виконання рішення (Державна виконавча служба), так і з розпорядником бюджетних коштів вищого рівня Офісом Генерального прокурора, до структури якого організаційно входить Спеціалізована прокуратура у сфері оборони Східного регіону. Відтак, понесені витрати позивачем очевидно не мають характеру саме судових витрат по справі №520/1625/21, а виступають повноцінними понесеними збитками в розумінні вимог ст. 1166, 1173 ЦК України.

Посилання Державної казначейської служби України на висновки Верховного Суду, викладені зокрема у постановах від 01.06.2020 року по справі №910/12945/19, від 14.04.2020 року по справі №925/1196/18 є помилковими, оскільки стосуються саме процесуальних витрат сторони і саме на стадіях розгляду справи по суті, на відміну від правової природи збитків, що є предметом спору в даній справі №175/154/24, яка є значно ширшою.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16.11.2021 року по справі №910/11820/20 остаточно сформувала правовий висновок про необхідність відшкодування збитків, понесених особою на застосування правової/правничої допомоги в ході оскарження неправомірних дій чи бездіяльності суб`єкту владних повноважень органу державної влади, в тому числі в рамках окремого судового процесу.

Витрати на юридичний супровід є витратами на відновлення майнового стану та умов діяльності управленої особи та не суперечать загальному принципу повного відшкодування шкоди за правилами статей 1173, 1174 ЦК України, а рішення органу державної влади, скасоване в результаті його оскарження в адміністративному порядку як незаконне, є першопричиною, наслідком якої є вимушені витрати особи, які виражаються, в тому числі у вартості юридичних послуг. При цьому згідно зі статтями 1166, 1173, 1174 ЦК України існування незаконного рішення дає право на відшкодування збитків незалежно від наявності вини органу, який виніс таке рішення.

Ані наявність вищої юридичної освіти, професійного стажу, ані статусу учасника бойових дій не позбавляє позивача можливості мати захисника, представника, що здійснює правову/правничу допомогу на професійному рівні з урахуванням своєрідності спірних відносин, специфічності суб`єктного складу сторін у справах, значення конкретної справи для позивача, поведінки відповідача, який планомірно та впевнено порушував вимоги законодавства як в ході проходження військової служби позивачем, в ході звільнення останнього з військової служби, так

і після звільнення.

Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 10.08.2021 року у справі №520/1625/21 позов ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону, Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання нарахувати та виплатити щомісячну додаткову грошову винагороду задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора, Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону, Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил щодо невиплати щомісячної додаткової грошової винагороди ОСОБА_1 , зобов`язано Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щомісячну додаткову грошову винагороду за період з 24.02.2015 року по 28.02.2018 року (а.с. 19-24, том 1).

05.10.2021 року позивач звертався з листом до Генерального прокурора Венедиктової І.О. з питань виконання судового рішення у справі №520/1625/21 (а.с. 53-54, том 1).

Листом №21-3105вих-21 від 19.11.2021 року надано відповідь на лист позивача від 05.10.2021 року (а.с. 55-57, том 1).

15.12.2021 року відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відкрито виконавче провадження №67912984 по виконавчому листу №520/1625/21 виданому Харківським окружним адміністративним судом 17.11.2021 року (а.с. 36-37, том 1).

19.01.2022 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України накладено штраф на боржника за невиконання рішення суду без поважних причин у розмірі 5100,00 грн та зобов`язано боржника виконати рішення протягом десяти робочих днів, попереджено про кримінальну відповідальність за умисне невиконання рішення (а.с. 44-45, том 1).

22.07.2022 року ОСОБА_1 звертався до державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенка В.А. з клопотанням про накладення арешту на майно та кошти (рахунки) боржника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил (а.с. 38-39, том 1).

23.09.2022 року позивач звернувся з запитом до Офісу Генерального прокурора щодо

виконання судового рішення у справі №520/1625/21 (а.с. 58-59, том 1).

08.11.2022 року ОСОБА_1 звертався до Другого апеляційного адміністративного суду з клопотаннями щодо визначення розміру допомоги (а.с. 89-91, том 1).

Постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 28.11.2022 року по ВП №679112984 на Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил було накладено 10200,00 грн штрафу за невиконання рішення суду без поважних причин (а.с. 46-47, том 1).

21.12.2022 року ОСОБА_1 звернувся до Офісу Генерального прокурора зі зверненням стосовно надання відповіді на його запит від 23.09.2022 року (а.с. 60, том 1).

Листом №21-2328вих-22 від 28.12.2022 року надано відповідь на запит позивача від 23.09.2022 року (а.с. 61-63, том 1).

Постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 05.01.2023 року закінчено виконавче провадження №679112984 з примусового виконання виконавчого листа Харківського окружного адміністративного суду від 17.11.2021 року по справі №520/1625/21 із направленням до Національної поліції України подання (повідомлення) про кримінальне правопорушення - умисне невиконання рішення суду (а.с. 48-49, том 1).

27.01.2023 року позивач звертався до державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенка В.А. з заявою про ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження та повідомлення інформації (а.с. 52, том 1).

27.04.2023 року, 10.05.2023 року ОСОБА_1 звертався із запитами до Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону про надання інформації стосовно виконання рішення суду у справі №520/1625/21 (а.с. 64,77, том 1).

Листами Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону №13-77ВИХ-23 від 04.05.2023 року та №13-92ВИХ-23 від 16.05.2023 року надано відповіді на запити (а.с. 65-67, 76-77, том 1).

07.07.2022 року, 12.06.2023 року ОСОБА_1 звертався до Другого апеляційного адміністративного суду з заявами про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення (а.с. 83-82, 83-88, том 1).

11.05.2023 року позивач звертався до Харківського окружного адміністративного суду з заявою про визнання протиправною бездіяльності, вчиненої суб`єктом владних повноважень відповідачем на виконання рішення суду у справі №520/1625/21 (а.с. 94-99, том 1).

12.06.2023 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 07.06.2023 року з питань встановлення заходів по виконанню судового рішення в порядку ст. 383 КАС України (а.с. 100-102, том 1).

04.12.2023 року окремою ухвалою Харківського окружного адміністративного суду у справі №520/1625/21 визнано протиправною бездіяльність Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил (з 17.03.2023 року перейменованої на Спеціалізовану прокуратуру у сфері оборони Східного регіону) з приводу невиконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 10.08.2021 року у справі №520/1625/21 та зобов`язано Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил (з 17.03.2023 року перейменовану на Спеціалізовану прокуратуру у сфері оборони Східного регіону) повідомити Харківський окружний адміністративний суд про виконання цієї окремої ухвали протягом 1 місяця від календарної дати виготовлення (складання) повного тексту цього судового рішення (а.с. 25-36, том 1).

02 жовтня 2021 року між ОСОБА_1 та адвокатом Степанишеною А.В. укладено договір про надання правової (правничої) допомоги (а.с. 37-39, том 1).

04.10.2021 року та 08.05.2023 року ОСОБА_1 та адвокатом Степанишеною А.В. підписано додаткові угоди до договору про надання правової (правничої) допомоги від 02 жовтня 2021 року, якими визначено вартість наданих послуг та порядок оплати гонорару адвоката (а.с. 30, 31, том 1).

Відповідно до акту про надання правової (правничої) допомоги від 12.12.2023 року адвокатом були надані послуги на загальну вартість - 19200, 00 грн, а саме, ознайомлення, аналіз матеріалів справи №520/1625/21, що послугувала підставою виникнення спору; ознайомлення, аналіз нормативно-правової бази, що регулює спірні відносини; ознайомлення, аналіз судової практики з питань спірних відносин; усна консультація клієнта з питань спірних правовідносин; підготовка заяв, звернень боржнику від 27.04.2023 року, 10.05.2023 року та органу управління вищого рівня (Офісу Генерального прокурора) від 05.10.2021 року, 23.09.2022 року, 21.12.2022 року з питань виконання судового рішення по справі №520/1625/21; підготовка заяв та клопотань до органу ДВС від 06.12.2021 року, 22.07.2022 року, 27.01.2023 року з приводу примусового виконання судового рішення та в ході здійснення виконавчого провадження №67912984; підготовка клопотання з процесуальних питань до Другого апеляційного адміністративного суду від 10.01.2023 року; підготовка пояснень до Другого апеляційного адміністративного суду від 08.11.2022 року в ході розгляду питання встановлення судового контролю за виконанням судового рішення по справі №520/1625/21; підготовка заяв з питань встановлення судового контролю за виконанням судового рішення в порядку ст. 382 КАС України від 07.07.2022 року та від 12.06.2023 року; підготовка заяви з питань встановлення заходів по виконанню судового рішення в порядку ст. 383 КАСУ від 11.05.2023 року; підготовка апеляційної скарги від 12.06.2023 року на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 07.06.2023 року з питань встановлення заходів по виконанню судового рішення в порядку ст. 383 КАС України (а.с. 32, том 1).

Відповідно до платіжної інструкції №0.0..1 ОСОБА_1 здійснив оплату послуг за договором про надання правової допомоги від 02.10.2021 року на суму 19200,00 грн (а.с. 33, том 1).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, згідно з частиною другої цієї статті, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Загальні положення про відшкодування шкоди наведені у параграфі 1 глави 82 ЦК України. Так, за частиною першою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та місцевого самоврядування, а також для посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Згідно ч. 2 ст. 48 ЦК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Тлумачення 2 ст. 48 ЦК України дозволяє зробити висновок, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяною органом державної влади, їх посадовою або службовою особою є держава як учасник цивільних відносин. При цьому держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяну шкоду.

Судом встановлено, що постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 10.08.2021 року у справі №520/1625/21 позов ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону, Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання нарахувати та виплатити щомісячну додаткову грошову винагороду задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора, Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону, Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил щодо невиплати щомісячної додаткової грошової винагороди ОСОБА_1 , зобов`язано Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щомісячну додаткову грошову винагороду за період з 24.02.2015 року по 28.02.2018 року.

У зв`язку із бездіяльністю відповідача та порушенням прав позивача, останній був вимушений звернутись за професійною правничою допомогою для виконання відповідачем судового рішення.

02 жовтня 2021 року між ОСОБА_1 та адвокатом Степанишеною А.В. укладено договір про надання правової (правничої) допомоги.

04.10.2021 року та 08.05.2023 року ОСОБА_1 та адвокатом Степанишеною А.В. підписано додаткові угоди до договору про надання правової (правничої) допомоги від 02 жовтня 2021 року, якими визначено вартість наданих послуг та порядок оплати гонорару адвоката.

Відповідно до акту про надання правової (правничої) допомоги від 12.12.2023 року адвокатом були надані послуги на загальну вартість - 19200, 00 грн, а саме, ознайомлення, аналіз матеріалів справи №520/1625/21, що послугувала підставою виникнення спору; ознайомлення, аналіз нормативно-правової бази, що регулює спірні відносини; ознайомлення, аналіз судової практики з питань спірних відносин; усна консультація клієнта з питань спірних правовідносин; підготовка заяв, звернень боржнику від 27.04.2023 року, 10.05.2023 року та органу управління вищого рівня (Офісу Генерального прокурора) від 05.10.2021 року, 23.09.2022 року, 21.12.2022 року з питань виконання судового рішення по справі №520/1625/21; підготовка заяв та клопотань до органу ДВС від 06.12.2021 року, 22.07.2022 року, 27.01.2023 року з приводу примусового виконання судового рішення та в ході здійснення виконавчого провадження №67912984; підготовка клопотання з процесуальних питань до Другого апеляційного адміністративного суду від 10.01.2023 року; підготовка пояснень до Другого апеляційного адміністративного суду від 08.11.2022 року в ході розгляду питання встановлення судового контролю за виконанням судового рішення по справі №520/1625/21; підготовка заяв з питань встановлення судового контролю за виконанням судового рішення в порядку ст. 382 КАС України від 07.07.2022 року та від 12.06.2023 року; підготовка заяви з питань встановлення заходів по виконанню судового рішення в порядку ст. 383 КАС Укріїни від 11.05.2023 року; підготовка апеляційної скарги від 12.06.2023 року на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 07.06.2023 року з питань встановлення заходів по виконанню судового рішення в порядку ст. 383 КАС України.

Відповідно до платіжної інструкції №0.0..1 ОСОБА_1 здійснив оплату послуг за договором про надання правової допомоги від 02.10.2021 року на суму 19200,00 грн.

З огляду на наведене, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17 липня 2024 року в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про доведеність позивачем його позовних вимог та понесення ним збитків у зв`язку з невиконанням Спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони Східного регіону судового рішення у справі №520/1625/21.

Довід апеляційних скарг про належність зазначених позивачем збитків до судових витрат на професійну правничу допомогу, апеляційний суд вважає помилковим, оскільки витрати за договором про надання правової допомоги від 02.10.2021 року були понесені позивачем поза межами судового процесу. Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16.11.2021 року по справі №910/11820/20.

Щодо доводу апеляційної скарги відповідача Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону про розгляд справи без участі сторін, апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Малозначними справами відповідно до п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до положень частини 4 статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Згідно з пунктом 2 частини 8 статті 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи.

Положеннями частини 4 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Апеляційним судом встановлено, що ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 15 лютого 2024 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено справу до розгляду в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін (а.с. 111, том 1).

08.07.2024 року о 19 годині 55 хвилин відповідачу - Спеціалізованій прокуратурі у сфері оборони Східного регіону доставлено до електронного кабінету документ в електронному вигляді «судову повістку про виклик до суду в справі цивільній №175/154/24» від 08.07.2024 року з прикріпленими до нього файлами (а.с. 195, том 1).

Відповідно до довідки від 17.07.2024 року фіксація судового засідання технічними засобами не проводилась відповідно до ст. 247 ЦПК України (а.с. 197, том 1).

З наведеного вбачається, що відповідач Спеціалізована прокуратура у сфері оборони Східного регіону був належним чином повідомлений про дату час та місце розгляду справи, проте своїм правом брати участь у судових засіданнях не скористався.

Тому апеляційний суд вважає цей довід апеляційної скарги відповідача Спеціалізованої прокуратури в сфері оборони Східного регіону безпідставним.

Інші, наведені в апеляційній скарзі доводи, зводяться до незгоди з судовим рішеннями у справі та переоцінки доказів у справі, були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи в апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09.12.1994 року, пункт 29).

За таких обставин, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.

Апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Підстав для скасування судового рішення не вбачається.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, витрати Спеціалізованої прокуратури в сфері оборони Східного регіону по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

Оскільки ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 09 вересня 2024 року відстрочено Державній казначейській службі України сплату судового збору за подання апеляційної скарги до ухвалення постанови у справі, з Державної казначейської служби підлягає стягненню судовий збір (з урахуванням коефіцієнту 0,8, встановленого для подання документів в електронній формі відповідно до ч. 3 статті 4 Закону України «Про судовий збір») у розмірі 1453,44 грн.

Щодо заяви ОСОБА_1 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, апеляційний суд зазначає наступне.

Частина 1 ст. 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору (частини перша та друга статті 134 ЦПК України).

З наведеного вбачається, що попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат є обов`язковою складовою першої заяви по суті спору (як позовної заяви, апеляційної та касаційної скарг, так і відзиву), оскільки з огляду на статтю 134 ЦПК України попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат враховується судом під час вирішення питання про розподіл судових витрат, пов`язаних з розглядом справи.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 березня 2023 року у справі № 755/7694/20 (провадження № 61-12174св22) зазначено, що: «Застосування відповідних положень статті 134 ЦПК України належить до дискреційних повноважень суду та вирішується ним у кожному конкретному випадку з урахуванням встановлених обставин справи, а також інших чинників. Аналіз частини другої статті 134 ЦПК України свідчить про те, що у разі неподання стороною попереднього розрахунку у суду є право, а не обов`язок відмовити у відшкодуванні відповідних судових витрат. Тобто неподання стороною попереднього розрахунку судових витрат не є безумовною підставою для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат. Отже, у разі неподання попереднього розрахунку у суду є право, а не обов`язок для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат. Подання попереднього (орієнтовного) розрахунку сум судових витрат, які сторона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, забезпечує можливість іншій стороні належним чином підготуватися до спростування витрат, які вона вважає необґрунтованими та доводити неспівмірність таких витрат, заявивши клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, відповідно, забезпечує дотримання принципу змагальності. Крім того, попереднє визначення суми судових витрат надає можливість судам у визначених законом випадках здійснювати забезпечення судових витрат та своєчасно (під час прийняття рішення у справі) здійснювати розподіл судових витрат. З огляду на викладене відмова у відшкодуванні витрат на правову допомогу є правом суду, а не обов`язком, реалізація якого є наслідком доведення стороною обставин того, що неподання іншою стороною попереднього (орієнтовного) розрахунку сум судових витрат, які ця особа понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, порушило принцип змагальності та завадило стороні спору належним чином висловити свої міркування щодо їх обґрунтованості та співмірності заявлених до стягнення витрат».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі №922/1964/21 зазначено, що: «Велика Палата Верховного Суду зауважує, що відмова у відшкодуванні витрат на правову допомогу є правом суду, а не обов`язком, реалізація якого є наслідком доведення стороною обставин того, що неподання іншою стороною попереднього (орієнтовного) розрахунку сум судових витрат, які ця особа понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, порушило принцип змагальності та завадило стороні спору належним чином висловити свої міркування щодо їх обґрунтованості та співмірності заявлених до стягнення витрат».

У додатковій постанові Верховного Суду від 21.08.2019 року у справі №922/2821/18 зазначено, що неповідомлення учасником справи іншого учасника справи про попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, а також ненаправлення на його адресу документів на підтвердження відповідних вимог позбавляє іншого учасника справи можливості подати до суду клопотання про зменшення розміру таких витрат, що стало однією з підстав для відмови у задоволенні заяви товариства про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17 липня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Спеціалізованої прокуратури в сфері оборони Східного регіону, Державної казначейської служби України про стягнення матеріальних збитків задоволено частково. (а.с. 199-200, том 1).

Із вказаним рішенням не погодились відповідачі Державна казначейська служба України та Спеціалізована прокуратура в сфері оборони Східного регіону, подали апеляційні скарги (а.с.203-209, 229-233, том 1).

23 вересня 2024 року до апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_1 на апеляційні скарги.

У відзиві позивача ОСОБА_1 не зазначено попереднього розрахунку суми судових витрат, які він поніс і які очікував понести в зв`язку із розглядом справи в суді апеляційної інстанції.

29 листопада 2024 року до Дніпровського апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_1 про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу. В заяві не наведено суму судових витрат, які позивач просить стягнути з відповідачів.

Виходячи з наведеного вище, оскільки позивачем ОСОБА_1 разом з відзивом на апеляційну скаргу не було подано попереднього розрахунку суми судових витрат, які він поніс і які очікував понести в зв`язку із розглядом справи в суді апеляційної інстанції, а також оскільки в заяві не наведено суму судових витрат, які позивач просить стягнути з відповідачів, апеляційний суд вважає, що у задоволенні заяви ОСОБА_1 стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу слід відмовити на підставі ч. 2 статті 134 ЦПК України.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Державної казначейської служби України та Спеціалізованої прокуратури в сфері оборони Східного регіону залишити без задоволення, рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17 липня 2024 року без змін.

Стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок бюджетних асигнувань судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1453,44 грн

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу від 29 листопада 2024 року відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді: