Справа № 347/1227/24
Провадження № 22-ц/4808/205/25
Головуючий у 1 інстанції КІЦУЛА Ю. С.
Суддя-доповідач Мальцева Є.Є.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мальцевої Є.Є.

суддів: Девляшевського В.А, Луганської В.М.,

секретар Кузів А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 19 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Косівський відділ державної виконавчої служби у Косівському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про припинення стягнення аліментів, звільнення від сплати аліментів,

в с т а н о в и в:

28 травня 2024 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Косівський відділ державної виконавчої служби у Косівському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про припинення стягнення аліментів, звільнення від сплати аліментів.

Позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтовані тим, що з 2017 року по 2022 рік він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , в якому у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Косівського районного суду від 16.06.2022 у справі № 347/408/22 шлюб між ними розірвано та одночасно присуджено стягнення аліментів на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_2 у твердій грошовій сумі в розмірі 3000 грн. щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. В задоволенні вимоги про залишення на проживання неповнолітньої дитини разом із матір`ю відмовлено. Таким чином після розірвання шлюбу між ним та відповідачкою, місце проживання їх дитини визначено не було.

Постановою №69510628 від 28.07.2022 Косівським відділом державної виконавчої служби відкрито виконавче провадження про стягнення з нього аліментів на користь матері дитини ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_2 ..

Проте для вирішення питання про визначення місця проживання їх спільного із відповідачкою сина позивач звернувся до суду із позовною заявою про визначення місця проживання малолітньої дитини. І рішенням Косівського районного суду від 30.10.2023 року у справі №347/1317/22 було задоволено його позовні вимоги, а саме визначено місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Фактично із червня 2023 року по березень 2024 року син проживав разом із ним, що є встановленою судом обставиною у справі № 347/1317/22, і у відповідності до положень ч.4 ст. 82 ЦП К України, не потребує додаткового доказування.

Не погоджуючись із даним рішенням, ОСОБА_1 звернулась до суду апеляційної інстанції.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 20.03.2024 у справі №347/1317/22 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, а саме визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , почергово з кожним з батьків, у такому порядку: два тижні з матір`ю (зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_1 ) за адресою: АДРЕСА_2 ; два тижні з батьком ОСОБА_2 (зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_3 ) за адресою: АДРЕСА_4 .

Через те, що тривав спір щодо місця проживання дитини, не було можливості змінити порядок нарахування аліментів, в результаті чого у позивача утворилась заборгованість зі сплати аліментів із червня 2023 року по травень 2024 року. При цьому за період проживання сина із ним позивач повністю його утримував; оплачував гуртки, медикаменти, продукти харчування, одяг та взуття.

На підставі викладеного позивач просив: 1) припинити стягнення аліментів, що стягуються із позивача на користь відповідача на утримання сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі у твердій грошовій сумі в розмірі 3000 гривень щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, згідно рішення Косівського районного суду 16.06 2022 року справа № 347/408/22, ВП № 69510628, 2) звільнити позивача від стягнення нарахованої заборгованості по сплаті аліментів на утримання дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , нарахованої згідно з ВП № 69510628 за період із червня 2023 року по час винесення рішення суду.

Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 19 листопада 2024 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Косівський відділ державної виконавчої служби у Косівському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про припинення стягнення аліментів, звільнення від сплати аліментів задоволено.

Припинено стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_2 , які стягуються на підставі виконавчого листа №347/408/22 виданого 22.07.2022 року на виконання рішення Косівського районного суду від 16.06.2022 року, починаючи з дня набрання судовим рішенням законної сили.

Звільнено ОСОБА_2 від сплати заборгованості по аліментах за виконавчим листом №347/408/22, виданого 22.07.2022 року Косівським районним судом Івано-Франківської області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_2 , за період з червня 2023 року по дату ухвалення судом рішення.

Судові витрати залишено за позивачем ОСОБА_2 ..

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, адже вважає, що судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що при розгляді справи суд не встановив позицію третьої особи відносно позовних вимог і розглянув справу односторонньо, неповно та з порушенням процесуальних норм. В даній справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору є Косівський ВДВС Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції. В оскарженому рішенні суд зазначає позицію учасників в судовому засіданні, а саме позивача, відповідача та їх представників. Відносно позиції третьої особи, яка є учасником справи інформації немає. Також в рішенні не зазначено чи належним чином була повідомлена третя особа про час та місце розгляду даної справи, чи був присутній при розгляді даної справи представник третьої особи. Вважає, що позиція третьої особи в даній справі є важливою, так як на їхньому виконанні знаходиться виконавчий лист № 347/408/22 виданий 22.07.2022р. на виконання рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 16.06.2022р.та відкрите виконавче провадження. Порушення норм процесуального права є підставою для скасування судового рішення.

Крім того скаржник зазначає, що рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 16.06.2022р. шлюб між сторонами був розірваний та визначено стягувати з ОСОБА_2 на утримання малолітньої дитини - ОСОБА_2 аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі по 3000 грн. щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, однак не визначено місце проживання дитини. На час прийняття судом рішення дитина постійно проживала з матір`ю. 28.07.2022р. Косівським ВДВС Івано-Франківської області було відкрито виконавче провадження № 69510628 про стягнення з ОСОБА_2 аліментів Стягнення аліментів розпочато з 21.02.2022р. Позивач ОСОБА_2 аліменти сплачував по 31.05.2023p. В зв`язку з тим, що рішенням суду не було визначено місце проживання дитини, то висновком Органів опіки та піклування Кутської селищної ради Косівського району Івано-Франківської області було визначено місце проживання малолітньої дитини із матір`ю, проте з червні 2023 року без згоди та дозволу на те дитина проживала з ОСОБА_2 . Надалі позивач припинив сплачувати аліменти, звернувся до суду з позовом про визначення місця проживання дитини. Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 20.03.2024р. було остаточно визначено місце проживання малолітнього сина та визначено спільну фізичну опіку батьками відносно малолітньої дитини.

Враховуючи наведене, суд прийшов до неправильного висновку, постановляючи оскаржене рішення, яким спочатку припинив стягнення аліментів з ОСОБА_2 на утримання неповнолітнього сина з дня набрання судовим рішенням законної сили, а потім звільнив його від сплати заборгованості по аліментах по виконавчому листу №347/408/22 за період з червня 2023 року по дату ухвалення судом рішення. В даному випадку суд фактично частково скасував судове рішення, яке набрало законної сили, тобто рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 16.06.2022р. в частині стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

До того ж суд не взяв до уваги та не врахував доводи відносно того, що відповідач також надавала матеріальну допомогу дитині та кошти в період незаконного утримання сина позивачем. Вважає, що суд односторонньо розглянув спір і брав до уваги тільки доводи позивача, які нічим не були підтверджені в судовому засіданні.

Тому просить апеляційну скаргу задовольнити, рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 19 листопада 2024 року скасувати повністю, в позові відмовити.

Позивач ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, яку вважає безпідставною.

В обґрунтування зазначає, що фактично із червня 2023 року по березень 2024 року син проживав разом з ним, що є встановленою судом обставиною у справі №347/1317/22 та основним аргументом у справі про припинення стягнення аліментів, звільнення від сплати аліментів. Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 20.03.2024 у справі №347/1317/22 остаточно визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_2 почергово з кожним з батьків.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначила, що чіткого переліку обставин, які впливають на припинення платежів, законом не передбачено. Проте таке твердження є помилковим, оскільки через відсутність чіткого переліку обставин, ними можуть бути будь-які обставини, що з урахуванням інтересів дитини змінюють обов?язок щодо сплати цих платежів, оскільки на першому місці повинні враховуватись якнайкращі інтереси дитини,

Крім того, при розгляді даної справи в суді першої інстанції ОСОБА_1 подавала відзив, в якому посилалась на брак коштів для утримання дитини та необхідність коштів на додаткові витрати на утримання дитини. Однак у справі про визначення місця проживання малолітньої дитини апелянт зазначала, що її матеріальне становище є достатнім для забезпечення належного рівня утримання дитини. З цього вбачається, що позиція є нечіткою та частково суперечить сама собі.

Оскільки на теперішній час дитина проживає почергово з обома батьками по два тижні на місяць, тобто, по однаковому періоду часу, підстави для нарахування аліментів відсутні.

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області без змін.

Представник Косівського відділу державної виконавчої служби у Косівському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції до апеляційного суду не явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, пояснення відповідача ОСОБА_1 , яка підтримала апеляційну скаргу, заперечення відповідача ОСОБА_2 та його представника адвоката Беньковського В.А., вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, вимоги та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.7).

Рішенням Косівського районного суду від 16.06.2022 року у справі №347/408/22 розірваний шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_2 , 2019 р.н. у розмірі 3000 грн. щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття (а.с.10).

Рішенням Кутської селищної ради №92 від 26.09.2022 року було затверджено висновок органу опіки та піклування про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.71, 72-73).

Також, згідно копії витягу з рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради №1437 від 27.10.2023 року, вирішено надати Косівському районному суду Івано-Франківської області висновок щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.74).

Відповідно до копії Висновку щодо місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради вважає за доцільне визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір`ю ОСОБА_1 (а.с.75-82).

Відповідачем ОСОБА_1 до матеріалів справи долучено докази неодноразового її звернення до правоохоронних органів з відповідними заявами-зверненнями з приводу перешкод з боку батька дитини ОСОБА_2 у спілкуванні їй з малолітнім сином (а.с.113-137).

Згідно з постановою про відкриття виконавчого провадження від 28.07.2022 року ВП №69510628 у Косівському відділі ДВС перебуває на виконанні виконавчий лист №347/408/22, виданий 22.07.2022 року Косівським районним судом про стягнення з позивача ОСОБА_2 на користь відповідача ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 3000 грн. щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття. Зазначено, що стягнення аліментів необхідно розпочати з 21.02.2022 року (а.с.8).

Згідно з довідкою Косівського ВДВС за №19534/25.8-24/05 від 25.04.2024 року, згідно з виконавчим листом №347/408/22 від 22.07.2022 року аліменти сплачено по 31.05.2023 року (а.с.9).

Рішенням Косівського районного суду від 30.10.2023 року у справі №347/1317/22 місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначено з батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.11-13), однак таке скасоване постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 20.03.2024 року, якою прийнято нове рішення та постановлено визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , почергово з кожним з батьків, у такому порядку: два тижні з матір`ю за адресою: АДРЕСА_5 ; два тижні з батьком ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_4 ; двотижневий період проживання дитини з кожним з батьків починається з 10:00 год. неділі та завершується через два тижні о 10.00 год. неділі; перші два тижні, починаючи з 24 березня 2024 року, дитина проживає з матір`ю; по завершенні двох тижнів, протягом яких дитина проживала з батьком чи матір`ю, той з батьків, з ким вона проживала, зобов`язаний супроводити (привезти) дитину до місця проживання іншого з батьків та передати під фізичну опіку іншого з батьків (а.с.14-19).

Довідкою ФОП ОСОБА_4 підтверджено, що дитина ОСОБА_2 дійсно проходить навчання за напрямком «футбол» та «карате» в Дитячій школі за адресою АДРЕСА_6 (а.с.20), а копією платіжної інструкції на суму 920 грн. підтверджується здійснення позивачем ОСОБА_2 оплати ФОП ОСОБА_4 за форму (а.с.22).

Копією товарного чеку підтверджується відвідування дитиною ОСОБА_2 двічі на тиждень басейну (а.с.21).

Позивачем також надано копію замовлення дитині ортопедичного взуття (а.с.23), яке він оплачував в березні, серпні 2023 року, січні 2024 року (а.с.24-26).

Постановою ВП 69510628 від 09.08.2024 року Головного державного виконавця Косівського відділу ДВС боржнику ОСОБА_2 встановлено тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України до погашення заборгованості зі сплати аліментів згідно з виконавчим листом №347/408/22 від 22.07.2022 року (а.с.67).

Згідно з розрахунком із сплати аліментів (а.с.69) та довідкою в.о. начальника Косівського відділу ДВС за №34699 від 13.08.2024 року заборгованість ОСОБА_2 по, сплаті аліментів станом на 31.07.2024 року становить 42 000 грн. (а.с.70).

Ухвалюючи оскаржене рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що з часу ухвалення рішення, за яким стягувалися аліменти, об`єктивно змінились обставини, які були підставою для стягнення з позивача аліментів, з врахуванням рівності прав та обов`язків сторін, зміни місця проживання дитини, встановлення судом спільної фізичної опіки щодо дитини, виходячи з положень ст. 141 СК України щодо рівності прав та обов`язків батьків щодо дитини, вважав вимоги позовної заяви в цій частині обґрунтованими. Вирішуючи позов в частині звільнення від сплати аліментів за період з червня 2023 року по дату ухвалення судом рішення, взяв до уваги ту обставину, що дитина не проживала з матір`ю, навіть всупереч її волі, відтак стягнення аліментів на її користь у такому випадку елементарно суперечить цільовому призначенню аліментів, за рахунок яких утримується дитина, тому звільнення від сплати заборгованості за аліментами з червня 2023 року по дату ухвалення рішення є обгрунтованим, оскільки між сторонами в подальшому було встановлено спільну фізичну опіку над дитиною.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першоїстатті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Так, згідно ч.ч.7-8 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

Відповідно до ч.ч.1,2 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789 ХІІ від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно з ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. В усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У ст.18 Конвенції про права дитини зазначено про необхідність докладання всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної і однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до §54 рішення ЄСПЛ від 07.12.2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27.11.1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні ЄСПЛ від 11.07.2017 року заява № 2091/13 у справі «М.С. проти України» йдеться про визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. У згаданому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання й у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язку щодо дитини.

За змістом ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Способи захисту сімейних прав та інтересів встановлені ч.2 ст.18 СК України, згідно з нормами якої способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є припинення правовідношення, а також його анулювання.

Відповідно до п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» право на звернення до суду із заявою про стягнення аліментів і відповідно, право на отримання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина.

При вирішенні питання стягнення аліментів, суд виходить з того, з ким проживає дитина (ч.3 ст.182 СК).

Частина 1 ст.192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Аналогічна вимога встановлюється положеннями ст. 273 СК України, якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати. Суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у статтях 267 - 271 цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення.

Законодавець не обмежує суд при прийнятті рішення про звільнення від сплати аліментів тільки вказаними двома підставами та наголошує, що при наявності інших обставин, що мають істотне значення, компетентні органи можуть прийняти таке рішення. В сімейному законодавстві не надається хоча б приблизного переліку таких обставин, отже суд при розгляді справи має самостійно вирішити це питання з огляду на подані пояснення, докази та інтереси сторін.

З аналізу положень статей 179-181 СК України вбачається, що аліменти підлягають використанню на утримання дитини, а тому припинення стягнення аліментів є можливим у тому випадку, коли одержувач аліментів не витрачає отримані аліменти на дитину. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на дитину на ім`я одержувача аліментів.

За своєю суттю аліменти - це кошти, покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, хто проживає з дитиною та бере активну участь у її вихованні.

Сімейне законодавство України не містить підстав для припинення стягнення аліментів, за рішенням суду, яке набрало законної сили, однак за аналогією права для врегулювання такого роду правовідносин можуть бути застосовані норми ч.4 ст.273 ЦПК України, за положеннями якої якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Верховний Суд у постанові від 22.11.2022 у справі №188/1029/19 (провадження №61-11986св20) зазначив, що обов`язковою умовою для стягнення аліментів на дитину на користь одного з батьків є факт проживання з ним самої дитини, на утримання якої і стягуються аліменти.

У Постанові від 04 вересня 2019 року у справі № 711/8561/16-ц Верховний Суд зазначив, що аліменти це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні.

Предметом позову у даній справі є звільнення ОСОБА_2 від сплати аліментів, які стягуються з нього на підставі рішенням Косівського районного суду від 16.06.2022 року у справі № 347/408/22, а також звільнення від сплати заборгованості зі сплати аліментів, яка виникла через несплату за період із червня 2023 року по травень 2024 року, коли малолітній син фактично проживав з батьком.

З урахуванням предмета цього спору, однією з обставин, яка підлягає доказуванню у справі є те, з ким саме з батьків проживає дитина на час вирішення спору судом та ухвалення рішення у справі, зокрема, з одержувачем аліментів чи з їх платником.

В свою чергу, частиною другою статті 197 СК України передбачено, що за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку із його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Вказана правова норма не встановлює конкретного, вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Лише за наявності встановлених судом обставин, що мають істотне значення, платник аліментів може бути повністю або частково звільнений від сплати заборгованості за ними на підставі судового рішення.

Такого змісту висновок викладено у постанові Верховного Суду від 12 квітня 2022 року у справі № 381/1553/19-ц.

Відповідач, оскаржуючи рішення, вказувала на те, що суд задовольняючи позовні вимоги, частково скасував дію рішення Косівського районного суду від 16.06.2022 року у справі № 347/408/22, не врахував те, що на час проживання сина з батьком вона також матеріально забезпечувала дитину, розглянув справу односторонньо.

Колегія суддів не може погодитись із таким доводом апелянта, оскільки для вирішення питання про визначення місця проживання спільного сина сторін ОСОБА_2 звернувся до суду із позовною заявою про визначення місця проживання малолітньої дитини. Рішенням Косівського районного суду від 30.10.2023 року у справі № 347/1317/22 було задоволено його позовні вимоги, а саме: визначено місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_2 разом з батьком ОСОБА_2 .. Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 20.03.2024 у справі №347/1317/22 а/скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, а саме: визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , почергово з кожним з батьків.

Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Вищезазначеними рішеннями встановлено, що фактично із червня 2023 року по березень 2024 року син проживав разом із батьком, це є встановленою судом обставиною у справі № 347/1317/22, і у відповідності до положень ч.4 ст. 82 ЦПК України, не потребує додаткового доказування.

Встановлення судом факту проживання дітей не з тим, на чию користь стягуються аліменти на дитину, є тією істотною обставиною, яка в розумінні частини другої статті 197 СК України може бути підставою для звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами.

Апелянт не спростувала позовні вимоги ОСОБА_2 , оскільки не довела факту проживання дитини разом із матір`ю у вказаний період з червня 2023 року по березень 2024 року. Вона також не заперечувала, що після поставлення рішення апеляційним судом позивач виконував рішення стосовно місця проживання дитини, але державний виконавець ще певний період до кінця квітня 2024 року нараховував йому аліменти до сплати, хоча дитина вже з дня постановлення рішення 20.03.2024 року проживає з батьками по черзі однаковий період часу.

Як роз`яснено в п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» суд може зменшити розмір неустойки з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів, а за передбачених ст.197 СК України умов - повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості.

З аналізу даної правової норми вбачається, що повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом і лише тоді, коли заборгованість виникла у зв`язку із його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд.

При цьому, варто звернути увагу на те, що у такий спосіб законодавцем визначено право, а не обов`язок, суду звільнити платника аліментів від сплати заборгованості. При вирішенні аналогічних спорів необхідно виходити з інтересів дитини, оскільки аліменти за рішенням суду присуджені на утримання дитини з метою забезпечення достатнього матеріального рівня її життя.

Доводи апеляційної скарги про те, що дитина всупереч рішенню компетентного органу проживала разом із батьком, тому він не має права на звільнення від обов`язку сплати аліментів, крім того, аліменти з нього стягнуті рішенням суду, яке є чинним, суд апеляційної інстанції відхиляє. Так, в постанові Верховного Суду від 29.06.2022 року у справі №596/926/21-ц зазначено, що існування судового рішення про стягнення аліментів повинно оцінюватися з урахуванням обставин, які змінилися після його постановлення, існування такого рішення не може бути безумовною підставою для стягнення аліментів на користь того з батьків, з ким проживає дитина, оскільки керівним принципом у цьому випадку є дотримання найкращих інтересів дитини. А нарахування аліментів за період, коли дитина не проживає з матір`ю, на користь якої стягнуті аліменти, суперечить цільовому призначенню аліментів, за рахунок яких утримується дитина.

Посилання відповідача на те, що суд першої інстанції не врахував, що вона несла певні витрати на утримання дитини під час його проживання з батьком, за який він мав обов`язок перераховувати їй аліменти, не приводить колегію суддів до іншого висновку з урахуванням норми статті 141 СК України, яка встановлює рівні обов`язки батьків щодо дитини незалежно від того, з ким з них вона проживає.

Відповідно до частин першої, сьомої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проте, відповідачем не надано суду жодних належних та достатніх доказів на підтвердження її заперечень проти позову, не надано достатніх правових обґрунтувань для відмови в задоволенні позову ОСОБА_2 ..

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Аргументи скарги про те, що суд розглянув справу без визначення позиції третьої сторони, яка не висуває самостійних вимог, а саме Косівського відділу державної виконавчої служби у Косівському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, не можуть бути підставою для скасування судового рішення, оскільки спір виник між сторонами з приводу наявності чи відсутності підстав для звільнення від сплати аліментів на утримання дітини, що ніяким чином не стосується виконавчої служби, на виконанні якої перебуває судове рішення про стягнення аліментів та жодним чином така обставина, відповідно до ч. 3 ст. 376 ЦПК України, не є обов`язковою підставою для скасування скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Таким чином, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.) Разом з тим оскаржене судове рішення достатньо відповідає вимогам обґрунтованості.

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, оскаржене судове рішення постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст.141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 19 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 05 лютого 2025 року.

Судді Є.Є. Мальцева

В.А. Девляшевський

В.М.Луганська