Ухвала

Іменем України

23 січня 2025 року

м. Київ

справа № 445/1482/24

провадження № 61-219ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крат В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощоков Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на ухвалу Золочівського районного суду Львівської області від 09 липня 2024 року у складі судді Бакаїм М. В., та постанову Львівського апеляційного суду від 16 грудня 2024 року у складі колегії суддів: Шеремети Н. О., Ванівського О. М., Цяцяка Р. П., у справі за заявою ОСОБА_3 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання будинку об`єктом спільної сумісної власності та визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2024 року ОСОБА_3 звернулася з позовом до ОСОБА_1 про визнання будинку об`єктом спільної сумісної власності та визнання права власності.

Разом із позовною заявою, подано заяву про забезпечення позову.

Заява про забезпечення позову мотивована тим, що 11 травня 1995 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено шлюб, який розірвано рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 24 травня 2021 року. До укладення шлюбу ОСОБА_1 на підставі рішення виконавчого комітету Золочівської міської ради народних депутатів від 17 квітня 1987 року надано земельну ділянку для індивідуального житлового будівництва по АДРЕСА_1 , на якій збудовано житловий будинок. Відповідач до шлюбу набув у приватну власність житловий будинок АДРЕСА_1 , однак за час перебування у шлюбі зазначений будинок істотно збільшився у своїй вартості, враховуючи, що його площа збільшилася до 232,5 кв. м внаслідок спільних трудових та грошових затрат, а відтак є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, однак відповідач заперечує будь-які права ОСОБА_3 на спірний будинок.

Позивачка зазначала, що право власності на спірний будинок зареєстровано за ОСОБА_1 , що свідчить про наявність у нього реальної можливості вчиняти дії з метою відчуження цього нерухомого майна для ухилення від виконання можливого рішення суду про задоволення позову. Накладення арешту на будинок АДРЕСА_1 буде достатнім та дієвим для збереження майна в незмінному стані та забезпечення фактичного виконання судового рішення у разі задоволення позовних вимог, а невжиття заходів забезпечення позову значно утруднить виконання можливого рішення суду про задоволення позовних вимог, що позбавить її можливості ефективно захистити та відновити права, за захистом яких ОСОБА_3 звернулася до суду.

ОСОБА_3 просила:

вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на житловий будинок загальною площею 232,5 кв. м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 218) і належить на праві власності ОСОБА_1 .

Ухвалою Золочівського районного суду Львівської області від 09 липня 2024 року:

заяву представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 про вжиття заходів забезпечення позову - задоволено;

у порядку забезпечення позову накладено арешт на житловий будинок загальною площею 232,5 кв. м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 218 і належить на праві власності ОСОБА_1 .

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що:

умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення. Судом встановлено, що предметом позову є житловий будинок ОСОБА_1 . З огляду на викладене, враховуючи реальну можливість відповідача ОСОБА_1 , як власника спірного майна, розпорядитися цим нерухомим майном на власний розсуд, суд першої інстанції вважав обґрунтованою заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на вказане нерухоме майно;

між сторонами дійсно виник спір та невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання можливого рішення суду, а тому вимоги щодо накладення арешту на майно, є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Постановою Львівського апеляційного суду від 16 грудня 2024 року:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , залишено без задоволення;

ухвалу Золочівського районного суду Львівської області від 09 липня 2024 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:

заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду. При зверненні до суду із заявою про забезпечення позову позивач повинен, по-перше, аргументовано обґрунтувати причини, у зв`язку з якими потрібно забезпечити позов та необхідність у цьому, по-друге, довести, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, вжиття заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження можливих труднощів у подальшому виконанні такого рішення;

апеляційний суд зазначив, що з матеріалів справи вбачається, що з 11 травня 1995 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено шлюб, який розірвано рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 24 травня 2021 року. Згідно із свідоцтвом про право особистої власності на жилий будинок від 09 листопада 1992 року, виданим виконавчим комітетом Золочівської міської ради народних депутатів, будинок АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 на праві особистої власності на підставі рішення виконкому Золочівської міської ради народних депутатів від 30 вересня 1992 року № 604. Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 239732317 від 05 січня 2021 року підтверджується, що 31 грудня 2020 року на підставі свідоцтва про право власності від 09 листопада 1992 року, виданого виконавчим комітетом Золочівської міської ради народних депутатів, за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 232,5 кв. м, до якого входять літня кухня, Б, сарай В, вбиральня Г, ворота 1;

позовні вимоги ОСОБА_3 обґрунтовувала тим, що площа спірного будинку, право власності на який зареєстровано за відповідачем, суттєво збільшилася саме внаслідок їхніх спільних трудових та грошових затрат за час проживання у шлюбі, а відтак вона вправі претендувати на частку у спірному житловому будинку, який вважає об`єктом спільної сумісної власності;

наявні підстави для вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на будинок АДРЕСА_1 , право власності на який оформлене за відповідачем ОСОБА_1 , оскільки між сторонами наявний спір щодо права власності на цей житловий будинок, який позивачка вважає об`єктом спільної сумісної власності, а відповідач, як єдиний власник нерухомого майна, має реальну можливість розпорядитися цим майном на власний розсуд, тому невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивачки, за захистом яких вона звернулася до суду;

при цьому, апеляційний суд відхилив доводи апеляційної скарги про те, що на момент постановлення оскаржуваної ухвали про забезпечення позову позивачем не доведено, що спірний будинок є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так як указане не спростовує висновку суду про забезпечення позову, оскільки зазначені апелянтом обставини не повинні вирішуватися при розгляді заяви про забезпечення позову.

ОСОБА_1 06 січня 2025 року через підсистему Електронний суд подав до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2 , на ухвалу Золочівського районного суду Львівської області від 09 липня 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 16 грудня 2024 року, у якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції і направити справу на новий розгляд.

ОСОБА_1 у касаційній скарзі посилається на неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

судом першої інстанцій при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин не враховано висновків щодо застосування частини другої статті 149 ЦПК України, викладених у постановах Верховного Суду: від 12 лютого 2020 року у справі у № 381/4019/18; від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20;

ОСОБА_1 у касаційній скарзі зазначає, що як вбачається з доданих позивачем до позовної заяви «копії поверхового плану та першого поверху від 17 травня 1988 року», «копії експлікації внутрішніх площ до плану житлового будинку», відповідні документи було складено Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації 17 травня 1988 року не щодо спірного будинку, який знаходиться у АДРЕСА_1 , а щодо будівлі літньої кухні, яка розташована за цією ж адресою, про що однозначно зазначено у копіях вказаних документів;

позивачем не надано жодного доказу на підтвердження своїх вимог щодо визнання спірного будинку об`єктом спільної сумісної власності і визнання права власності на частку у ньому;

також у касаційній скарзі зазначається, що позивачем не подано жодного доказу, який б міг підтвердити, що відповідач має намір відчужити спірний будинок, а, відтак, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову;

також у касаційній скарзі зазначено, що на підтвердження обставин, на які позивач посилалася як на підставу своїх вимог, позивачем були подані в якості доказів лише такі документи, як «копія поверхового плану та першого поверху від 17.05.1988 року», «копія експлікації внутрішніх площ до плану житлового будинку», і ці документи містять інформацію не про площу спірного будинку станом на 1988 рік, а про площу іншої будівлі, яка розташована зі спірним будинком за однією адресою, суд першої інстанції встановив обставини, що мають суттєве значення, а саме: що предметом позову є житловий будинок ОСОБА_1 , який за час шлюбу істотно збільшився у своїй вартості внаслідок спільних трудових та грошових затрат, - на підставі недопустимих доказів, що призвело до неправильного вирішення справи;

до апеляційної скарги відповідачем було додано копію технічного паспорта на спірний будинок від 28 квітня 1990 року, копії інших документів, які стосуються спорудження та здачі спірного будинку в експлуатацію, з яких вбачається що перелік, площа та розташування приміщень спірного будинку станом на 28 квітня 1990 року збігаються з переліком, площею та розташуванням приміщень спірного будинку станом 29 грудня 2008 року, та що за період з 28 квітня 1990 року до 29 грудня 2008 року до будинку було прибудоване лише одне приміщення - приміщення тамбуру на першому поверсі площею 11,8 кв. м. Вищевказані докази спростовують безпідставні доводи позивача, згідно з якими за час подружнього життя з Відповідачем площа Спірного будинку значно збільшилась, а саме: з 66,4 кв. м до 232,5 кв. м, внаслідок чого значно збільшилась також вартість спірного будинку;

суд апеляційної інстанції відмовив відповідачу у задоволенні клопотання про дослідження доказів на тій підставі, що вказані докази підлягають дослідженню та оцінці судом під час судового розгляду справи по суті. Тим самим, судом апеляційної інстанції було порушено вимоги частини другої статті 367 ЦПК України, згідно з якими суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Суди встановили, що з 11 травня 1995 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстровано шлюб, який розірвано рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 24 травня 2021 року.

Згідно із свідоцтвом про право особистої власності на жилий будинок від 09 листопада 1992 року, виданим виконавчим комітетом Золочівської міської ради народних депутатів, будинок АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 на праві особистої власності на підставі рішення виконкому Золочівської міської ради народних депутатів від 30 вересня 1992 року № 604.

Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 239732317 від 05 січня 2021 року підтверджується, що 31 грудня 2020 року на підставі свідоцтва про право власності від 09 листопада 1992 року, виданого виконавчим комітетом Золочівської міської ради народних депутатів, за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 232,5 кв. м, до якого входять літня кухня, Б, сарай В, вбиральня Г, ворота 1.

Позовні вимоги ОСОБА_3 обґрунтовує тим, що площа спірного будинку, право власності на який зареєстровано за відповідачем, суттєво збільшилася саме внаслідок їхніх спільних трудових та грошових затрат за час проживання у шлюбі, а відтак вона вправі претендувати на частку у спірному житловому будинку, який вважає об`єктом спільної сумісної власності.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу. Суд повинні враховувати інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Співмірність передбачає врахування судом співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб (пункт 1 частини першої статті 150 ЦПК України).

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Після набрання чинності Законом № 2147-VIII частини першу, другу статті 149 ЦПК України викладено в такій редакції: «суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 ЦПК України заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом». Тобто з 15 грудня 2017 року законодавець серед передумов забезпечення позову визначає можливий вплив невжиття заходів забезпечення позову не тільки на виконання рішення суду, а й на можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Можливість забезпечення судом позову не пов`язується з тим, чи підлягає рішення суду, ухвалене по суті спору, примусовому виконанню. Цивільний процесуальний закон не забороняє вживати заходи забезпечення позову у справі, рішення у якій не підлягає примусовому виконанню, якщо забезпечення позову сприятиме ефективному захисту порушених прав позивача. І навпаки, якщо рішення у справі підлягатиме примусовому виконанню, вжиття заходів забезпечення позову, зокрема накладення арешту на майно, не завжди може бути необхідним та співмірним із пред`явленими вимогами позову і відповідати характеру порушеного права позивача. Як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії (див. пункти 40 - 43, 47, 48 постанови Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2024 року в справі № 754/5683/22 (провадження № 14-28цс23)).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 17 червня 2022 року у cправі № 908/2382/21 вказано, що «за своєю суттю арешт майна - це тимчасовий захід, який має наслідком накладання заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження. При вжитті такого заходу власник майна не обмежується у правах володіння та користування своїм майном, та не позбавляється їх. Отже накладення арешту на майно не завдасть шкоди та збитків відповідачу, не позбавить його конституційних прав на володіння та користування вказаним нерухомим майном, здійснення господарської діяльності, отримання доходів, сплату податків тощо, а лише тимчасово обмежить право відповідача реалізувати вказане майно третім особам».

Арешт, як заборона на право розпоряджатися майном, включає і обмеження на розпорядження таким майном. Тому при накладенні арешту на майно вжиття додаткових заходів забезпечення, направлених на обмеження розпорядження таким майном, не є необхідним (див. постанову Верховного Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 липня 2024 року в справі № 567/459/23 (провадження № 61-10214св23)).

Суди встановили, що: предметом позову є визнання будинку об`єктом спільної сумісної власності, а саме житлового будинку, загальною площею 232,5 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , який зареєстрований за відповідачем ОСОБА_1 та його поділ; між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову;вказаний захід забезпечення позову є співмірним із заявленими позивачем вимогами, який спрямований на забезпечення фактичного виконання судового рішення у разі задоволення позову.

Таким чином, установивши, що наявні підстави для вжиття заходів забезпечення позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, зробив обґрунтований висновок про задоволення заяви про забезпечення позову.

Посилання у касаційній скарзі на висновки, зроблені у постанові Верховного Суду: від 12 лютого 2020 року у справі у № 381/4019/18 необґрунтоване, оскільки вони не свідчить про те, що апеляційний суд застосував норму права без урахування указаних висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах. Посилання у касаційній скарзі на висновки, зроблені у постанові Верховного Суду: від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 необґрунтоване, оскільки вони зроблені за інших фактичних обставин.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень свідчить, що правильне застосовування судами норм права є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.

У разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення (частина четверта статті 394 ЦПК України).

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на ухвалу Золочівського районного суду Львівської області від 09 липня 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 16 грудня 2024 року у справі за заявою ОСОБА_3 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання будинку об`єктом спільної сумісної власності та визнання права власності.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков