КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 756/3879/21 Головуючий у І інстанціїЖук М.В.
Провадження №22-ц/824/1928/2025 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

29 січня 2025 рокуКиївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Слюсар Т.А.,

за участі секретаря Доброванової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 21 травня 2024 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю « Факторингова компанія «Стандарт Кепітал» до ОСОБА_1 про стягнення трьох процентів річних,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2021 року ТОВ «ФК «Стандарт Кепітал» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення трьох процентів річних.

В обґрунтування позову зазначало, що рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 18 березня 2011 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 180 284 доларів США 65 центів, що станом на 08 липня 2010 року еквівалентно 1 425 546 грн 77 коп. Додатковим рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 26 червня 2012 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором та додатковою угодою № 1 до кредитного договору від 30 січня 2009 року у розмірі 13 152 доларів США 84 центи, що станом на 20.02.2011 року еквівалентно 107 314 грн. 92 коп.

08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимог, відповідно до умов якого право вимоги за кредитним договором, укладеним ОСОБА_1 з ПАТ «УкрСиббанк», перейшло до ПАТ «Дельта Банк».

17 червня 2020 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК «Стандарт Кепітал» укладено договір про відступлення прав вимоги № 2260/К, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «Стандарт Кепітал» набуло право грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором.

Оскільки вищевказані рішення суду відповідачкою не виконуються, ТОВ «ФК «Стандарт Кепітал», уточнивши позовні вимоги, просило суд стягнути на його користь з ОСОБА_1 три проценти річних у розмірі 17 222 доларів США 65 центів за період з 11 березня 2018 року по 11 березня 2021 року.

Заочним рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 13 вересня 2021 року позов задоволено.

Ухвалою суду від 27 березня 2024 року заочне рішення скасовано та призначено справу до розгляду.

У поданій заяві про перегляд заочного рішення ОСОБА_2 зазначалапро неправомірність нарахування трьох процентів річних у доларах США, оскільки рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 18 березня 2011 року та додатковим рішенням від 26 червня 2012 року у вказаній справі визначено еквівалент заборгованості у гривні, чим трансформовано її зобов`язання в національну валюту України. Крім того, вказувала, що до ТОВ «ФК «Стандарт Кепітал» не перейшло право вимоги за вищевказаними рішеннями, оскільки сплив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 21 травня 2024 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Стандарт Кепітал» три проценти річних у розмірі 17 222 (сімнадцять тисяч двісті двадцять два) долари США 65 цента та 7 157 (сім тисяч сто п`ятдесят сім) грн 60 коп. судового збору.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду встановленим по справі обставинам, порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення Оболонського районного суду м. Києва від 21 травня 2024 року та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не перевірив, чи є чинним зобов'язання за кредитним договором, не врахував, що зобов'язання за кредитним договором припинили своє існування з моменту звернення до суду з позовом ПАТ «Укр Сиббанк», натомість має місце інше зобов`язання, за яким згідно рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 18 березня 2021 року було стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укр Сиббанк» 1 428 946,77 грн, судовий збір в розмірі 1700 грн, 120 грн на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи судом.

Звертає увагу, що ПАТ «Укр Сиббанк» пропустило строк на пред`явлення виконавчого документу до виконання, оскільки не звернулося за видачею виконавчих документів, разом з тим ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 19 лютого 2018 року було відмовлено в задоволенні заяви про поновлення строку на пред'явлення виконавчого документу до виконання.

З огляду на зазначене, відповідач вважає нарахування 3% річних протиправним, оскільки виконавче провадження було завершено разом з завершенням строків на пред'явлення виконавчих документів до виконаннята вважає, що відсотки нараховувалися на суму, що не підлягає примусовому стягненню.

Також ОСОБА_1 зазначає, що в ТОВ «Стандарт Кепітал» не має права вимоги та не є правонаступником ПАТ «Дельта Банк», оскільки в Єдиному реєстрі судових рішень міститься ухвала про заміну стягувача від 21 жовтня 2016 року, якою було замінено ПАТ «УкрСиббанк» на ПАТ «Дельта Банк».

Просила також за результатами перегляду справи стягнути з позивача на користь відповідача фактично витрачені кошти на судовий збір та правничу допомогу в сумі 24 886,50 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначає, що факт правонаступництва підтверджений, зокрема стягувача ПАТ «УкрСиббанк» було замінено на ПАТ « Дельта Банк». В подальшому ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір про відступлення права вимоги №2260/К, відповідно до умов якого право вимоги до ОСОБА_3 за кредитним договором № 0 від 19 березня 2008 року перейшло до ТОВ «ФК «Стандарт Кепітал» .

Оскільки рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 18 березня 2011 року не виконане відповідачем, позивач вважає, що правовідносини сторін цього договору не припиняються, а пропуск строку пред`явлення виконавчого листа до виконання та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, а кредитора в свою чергу не позбавляє права на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України.

Щодо судових витрат, понесених ОСОБА_3 , представник ТОВ «ФК «Стандарт Кепітал» - Бутов А.А. вважає вимоги щодо їх стягнення необґрунтованими та не підтвердженими належними доказами. Вказує, що відповідачем не надано попереднього розрахунку понесених витрат та не підтверджено, що витрати понесені саме ОСОБА_1 , оскільки з наданих відповідачем квитанцій вбачається, що платником за надану правову допомогу в суді першої інстанції є ОСОБА_4 .

В судове засідання учасники справи не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені відповідно до вимог процесуального законодавства, що підтверджується звітами про доставку вихідної кореспонденції суду на офіційні електронні адреси учасників справи.

Відповідач ОСОБА_5 направила на адресу апеляційного суду заяву про розгляд справи без її участі, просила задовольнити апеляційну скаргу.

Директор ТОВ «ФК «Стандарт Кепітал» - Бутова М.Е. направила на електронну адресу Київського апеляційного суду за допомогою системи «Електронний суд» клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку із неможливістю забезпечити явку представника позивача - адвоката Осадчої К.О. у судове засідання, призначене на 29.01.2025 року о 15 год. 00 хв., яка в цей же день здійснює представництво Товариства в іншому судовому засіданні, яке проводиться Господарським судом Київської області.

Дослідивши додані до клопотання документи, колегія суддів дійшла висновку про відмову в його задоволенні, з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 372 ЦПК України апеляційний суд відкладає розгляд справи у разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Оцінюючи доводи клопотання позивача про відкладення розгляду справи, колегія суддів зазначає, що наведені у клопотанні обставини та додані до нього документи не дають підстав для висновку суду про поважність причин неявки представника у судове засідання, оскільки ТОВ «ФК «Стандарт Кепітал», як юридична особа, будучи заздалегідь повідомленою про розгляд даної справи Київським апеляційним судом, не вжила заходів для забезпечення явки у судове засідання іншого уповноваженого представника.

Апеляційний суд також враховує, що стороною позивача викладено свої доводи і міркування щодо незгоди з доводами апеляційної скарги у відзиві на неї. Ні у відзиві на апеляційну скаргу, ні в клопотанні про відкладення розгляду справи не зазначено жодних нових обставин, які унеможливлюють розгляд справи за наявними матеріалами за відсутності сторони позивача.

З огляду на вказане, керуючись частиною другою статті 372 ЦПК України, колегія суддів вважала за можливе розглянути справу без участі сторін, враховуючи їх належне повідомлення про судове засідання та те, що їх неявка не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд першої інстанції встановив, що рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 18.03.2011 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 25.05.2011 року, позов ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено: стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «УкрСиббанк» в рахунок стягнення заборгованості по кредиту 180 284 доларів США 65 центів, що еквівалентно 1 425 546 грн. 77 коп., судовий збір в розмірі 1 700 грн. та 120 грн. на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи судом, а всього 1 428 946 грн. 77 коп. (т. 2 а.с. 98-101).

Цим судовим рішенням установлено й відповідно до ч. 2 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягає те, що 19.03.2008 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 укладено договір № 0, строком дії до 19.03.1937 року на загальну суму 158 000 доларів США із розрахунку 12,4 відсотки річних за час фактичного користування кредитом. Видача кредиту підтверджується випискою по особовому рахунку, ОСОБА_3 не виконала взятих на себе за умовами договору зобов`язань. Заборгованість по кредитну станом на 08.07.2010 року становить 180 284 долари США 65 центів, що еквівалентно 1 425 546 грн. 77 коп., в тому числі непогашена частина кредиту - 1 213437 грн. 33 коп., несплачених відсотків - 191 477 грн. 20 коп., пені за прострочення сплати кредиту - 525 грн. 28 коп., пені за прострочення сплати відсотків - 20 106 грн. 96 коп.

Додатковим рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 26.06.2012 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «УкрСиббанк» суму боргу за договором про надання споживчого кредиту та додатковою угодою № 1 від 30.01.2009 року в сумі 13 512, 84 доларів США, що за курсом НБУ станом на 20.02.2011 рік становить 107 314 грн. 92 коп. (т. 2 а.с. 102, 103).

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 21.10.2016 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 01.12.2016 року, замінено стягувача за виконавчимилистами, виданими на підставі рішення Голосіївського районного суду міста Києва по справі за позовом ПАТ «УкрСибанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, а саме стягувача ПАТ «УкрСиббанк» на стягувача ПАТ «Дельта банк».

Згідно свідоцтва про зміну імені від 16.11.2016 року серії НОМЕР_1 , ОСОБА_3 змінила прізвище на ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 168).

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 19.02.2018 року ПАТ «Дельта банк» відмовлено в поновленні строку на подання виконавчих листів за рішенням суду від 18.03.2011 року та додатковим рішенням суду від 26.06.2012 року відмовлено.

17.06.2020 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК «Стандарт Кепітал» укладено договір про відступлення прав вимоги № 2260/К, відповідно до умов якого право вимоги до ОСОБА_3 за кредитним договором № 0 від 19.03.2008 року перейшло до ТОВ «ФК «Стандарт Кепітал» (т. 1 а.с. 7-12).

З наданого позивачем розрахунку заборгованості трьох процентів річних за період з 11.03.2018 року по 31.12.2019 року вбачається, що три проценти річних від простроченої суми заборгованості у розмірі 191 188 доларів США 18 центів становить 10 387 доларів США 02 центи (191 188 доларів США 19 центів х 3% х 661 : 365 : 100), за період з 01.01.2020 року по 31.12.2020 року - 5 735 доларів США 65 центів (191 188 доларів США 19 центів х 3% х 366: 365 : 100), за період з 01.01.2021 року по 11.03.2021 року - 1 099 доларів США 99 центів (191 188 доларів США 19 центів х 3% х 70 : 365 : 100).

За загальним правилом, визначеним у статях 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною другою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватися визначених у договорі строків (термінів), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом та неустойку припиняється. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зазначений правовий висновок міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18).

Як вбачається з матеріалів справи, предметом позову у цій справі є стягнення на підставі частини другої статті 625 ЦК України 3 % річних за невиконання грошового зобов`язання щодо стягнення заборгованості за кредитним договором за рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 18.03.2011 року та додатковим Голосіївського районного суду міста Києва від 26.06.2012 року, які набрализаконної сили.

Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Такий правовий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц.

Аналіз зазначених норм, дає підстави дійти висновку про те, що на підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов`язання у зв`язку із стягненням заборгованості за кредитним договором, невиконання якого зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України.

Правовий аналіз норм статей 526, 599, 611, 625 ЦК України свідчить про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору та не звільняє боржника від цивільно-правової відповідальності, передбаченої статтею 625 цього Кодексу.

Такий правовий висновок узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18).

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року в справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) міститься висновок про те, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань. Грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, із невиконанням грошового зобов`язання.

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України).

В силу частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При цьому, відповідно до правового висновку, висловленого у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 761/12665/14-ц від 04.07.2018 року, у разі ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті стягувачу має бути перерахована саме іноземна валюта, визначена судовим рішенням, а не її еквівалент у гривні.

Перерахування суми у національній валюті України за офіційним курсом НБУ не вважається належним виконанням.

Таким чином, при обрахунку трьох процентів річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, між сторонами виникло грошове зобов`язання у зв`язку із стягненням заборгованості за кредитним договором, яке не виконано боржниками, тому відповідачі, які прострочили виконання грошового зобов`язання, мають відшкодувати позивачу 3% річних.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував, що виконавче провадження № 2-744/11 є завершеним і не перевірив питання щодо примусового виконання рішення рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 18.03.2011 року та додаткового Голосіївського районного суду міста Києва від 26.06.2012 року, не заслуговують на увагу, оскільки 3 % річних за період прострочення сплати основного боргу нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).

При цьому наявність судового рішення про стягнення грошових сум, відкриття виконавчого провадження за цим рішенням, вчинення інших процесуальних дій по виконанню рішення суду, за відсутності виконання боржником зобов`язання (добровільного чи примусового), не свідчать про припиненняправовідносин сторін чи припинення зобов`язань.

Закінчення строку пред`явлення виконавчого документа про стягнення основної суми боргу за рішенням суду, не позбавляє кредитора права нарахування 3% річних від суми боргу внаслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання.

Враховуючи викладене, посилання апеляційної скаргина відсутність підстав для стягнення 3 % річних є безпідставними, вони ґрунтуються на власному розумінні і тлумаченні відповідачами спірних правовідносин та положень статті 625 ЦК України, а відтак відхиляються колегією суддів як необґрунтовані.

Так, при обчисленні 3 % річних за основу береться прострочена сума, визначена в договорі чи судовому рішенні.

У постанові від16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року в справі № 6-79цс14, а також у постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року в справі № 308/3824/16-ц, який полягав у тому, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов`язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов`язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Відтак у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобов`язання, передбачені, зокрема, у статті 1048 ЦК України, та при застосуванні статті 625 ЦК України. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції, належним чином дослідивши наданий позивачем розрахунок заборгованості трьох процентів річних та надавши йому відповідну правову оцінку, дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з боржників на користь банку 3 % річних від простроченої суми боргуу розмірі17 222 доларівСША 65 цента, як про це просив позивач.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів відповідачів та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків районного суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а аргументи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 49, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У такому разі розподіл судових витрат у вигляді сплаченого відповідачем судового збору за подання апеляційної скаргине проводиться згідно зі статтями141, 382 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційнускаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 21 травня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 03 лютого 2025 року.

Суддя-доповідач Таргоній Д.О.

Судді: Голуб С.А.

Слюсар Т.А.