Справа № 740/4618/24
Провадження № 2/740/119/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 січня 2025 року м. Ніжин

Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області в складі

головуючого судді Шевченко І. М.,

за участі секретаря судового засідання Ісаєнко А. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Ніжинської міської територіальної громади в особі Ніжинської міської ради Чернігівської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 , про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю,

установив:

У серпні 2024 року позивачка звернулася до суду з указаною позовною заявою, в якій просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на 3/25 частки будинковолодіння, що складається з двох житлових будинків, за адресою: АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що будинковолодіння, яке складається з двох будинків та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , перебуває у спільній частковій власності, а саме: 19/25 частки належить позивачці; 3/25 частки ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ; 3/25 частки ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в Російській Федерації, спадкова справа до її майна в Україні не заводилася, спадкоємці на її частку відсутні. Тобто право власності на 3/25 частки у вказаному житловому будинку ніхто не набув. Єдиним співвласником, який може просити суд визнати право власності за набувальною давністю на частку, яка належить ОСОБА_3 , є позивачка, оскільки вона станом на цей час є володільцем вказаного будинковолодіння. 3/23 частки, яка належить ОСОБА_3 , в натурі не виділялася та є умовною.

Позивачка стала співвласницею 19/25 частки вказаного житлового будинку в 2010 році, а тому добросовісно заволоділа і часткою, яка належить ОСОБА_3 , після її смерті в 2013 році, та продовжує відкрито та безперервно володіти вказаною часткою нерухомого майна більше 10 років. Позивачка доглядає за житловим будинком, сплачує комунальні послуги, підтримує будинок, який потребує ремонту. Належна ОСОБА_3 частка будинковолодіння після її смерті не перейшла у власність інших осіб, вона є безтитульною, тобто такою, яка не має власника.

Оскільки позивачка добросовісно заволоділа 3/25 частками будинковолодіння, які належать померлій ОСОБА_3 , то наявні законні підстави для визнання за нею права власності на вказану частку за набувальною давністю на підставі ст. 344 ЦК України.

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 09 серпня 2024 року відкрито провадження за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 17 вересня 2024 року 08-30 год.

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 17 вересня 2024 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду на 30 жовтня 2024 року 09-00 год., яке у подальшому відкладено на 24 січня 2025 року 09-00 год.

У судове засідання учасники справи не з`явилися.

Представник позивача адвокат Івашко В. В. подав до суду заяву про розгляд справи за його та позивачки відсутності, позов підтримав та просив задовольнити.

Представник відповідача Лях О. М. подала до суду клопотання, в якому просила розглянути справу без участі представника відповідача та прийняти рішення, яким задовольнити заявлені позовні вимоги.

У матеріалах справи міститься заява третьої особи ОСОБА_2 про розгляд справи в її відсутність, проти задоволення позову не заперечувала.

Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу згідно із ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, кожного окремо та в сукупності, керуючись законом і своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов таких висновків.

Судом установлено, що згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєтру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, об`єкт нерухомого майна, що складається з двох житлових будинків за адресою: АДРЕСА_1 , на праві спільної власності належить: ОСОБА_4 3/25 частки, ОСОБА_3 3/25 частки, ОСОБА_1 19/25 частки (а. с. 11).

Позивачка є співвласницею 19/25 частки вказаного нерухомого майна на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, згідно з яким указане нерухоме майно вона успадкувала після смерті матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 (а. с. 18).

Співвласник 3/25 частки вказаного нерухомого майна ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (а. с. 24).

Згідно з копією свідоцтва про право власності 3/25 частки будинковолодіння, яке складається з двох житлових будинків, за адресою: АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_3 на праві приватної власності; свідоцтво видане на підставі рішення Виконавчого комітету Ніжинської міської ради № 676 від 31 жовтня 2002 року (а. с. 21).

Відповідно до свідоцтва про смерть, виданого Територіальним відділом агентства реєстрації актів цивільного стану Красноярського краю по Центральному району м. Красноярська, ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Красноярськ (а. с. 45).

Відповідно до ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю ґрунтується на положеннях ст. 15, 16 ЦК України, а також ч. 4 ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном-протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац другий частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

У постанові від 01.08.2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена, як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.05.2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження №12-291гс18) не знайшла підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини першої статті 344 ЦК України, добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Відповідно правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 28.04.2020 року у справі № 552/1354/18, позов про визнання права власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала хто є власником. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого не відомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем й у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником (постанова Верховного Суду від 11 листопада 2022 року, права справа № 547/200/21 ).

Набуття особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх передбачених законом умов. При цьому самі лише ознаки відкритості та безперервності користування спірною часткою в будинковолодінні, за відсутності ознаки добросовісності, не є достатніми підставами для набуття права власності на нерухоме майно за правилами статті 344 ЦК України.

Зі справи вбачається, що ОСОБА_1 подала позовну заяву про визнання права власності за набувальною давністю на частку в будинковолодінні, що складається з двох житлових будинків, до Ніжинської міської територіальної громади в особі Ніжинської міської ради Чернігівської області. При цьому позивачка у позовній заяві вказала, що власником спірної частки є ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в Російській Федерації, після смерті якої можуть бути правонаступники.

Статтею 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України с уд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За положеннями ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Зокрема, згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності, суд вважає позов недоведеним та необґрунтованим, відсутніми підстави, передбачені ст. 344 ЦК України, для визнання за позивачкою права власності за набувальною давністю на 3/25 частки в будинковолодінні, адже позивачка не довела сукупності вищевказаних обставин, які є підставою для визнання права власності за набувальною давністю.

Так, у позові ОСОБА_1 зазначила, що власником 3/25 часток будинковолодіння, право власності на які вона просить визнати за нею, є ОСОБА_3 , що свідчить про обізнаність позивачки про власника спірної частки об`єкта нерухомого майна, що в свою чергу виключає можливість визнання за нею права власності на майно за набувальною давністю у зв`язку з відсутністю обов`язкової складової для набуття права власності у порядку набувальної давності, а саме добросовісності набуття майна.

Як убачається з матеріалів справи, володіння ОСОБА_1 3/25 часткою будинковолодіння не є добросовісним, оскільки вона достовірно знала, що ОСОБА_3 є її власником, розуміла, що володіє чужим майном та не має правових підстав для набуття права власності на спірну частку.

Ураховуючи, що позивачці достеменно відомо, що власником 3/25 частки житлового будинку є ОСОБА_3 , визнання за нею права власності на вказану частку за набувальною давністю є таким, що суперечить вимогам чинного законодавства.

Доводи позивачки про те, що вона доглядає за будинком, сплачує комунальні послуги, підтримує будинок у належному стані більше 10 років - безпідставні і самі по собі не є підставою для виникнення у неї права власності за набувальною давністю.

За таких обставин суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

Згідно зі ст. 141 ЦПК України понесені позивачкою судові витрати зі сплати судового збору слід залишити за позивачкою.

Керуючись ст. 2, 12, 13, 76 81, 89, 141, 263 265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд

ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Ніжинської міської територіальної громади в особі Ніжинської міської ради Чернігівської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 , про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І. М. Шевченко