Провадження №22-ц/812/320/25 Суддя-доповідач апеляційного суду: Самчишина Н.В.
Постанова

Іменем України

10 лютого 2025 року м. Миколаїв справа № 490/11770/24

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді Самчишиної Н.В.,

суддів: Коломієць В.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

без участі учасників справи, належним чином повідомлених про день, час і місце судового засідання,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 січня 2025 року, постановлену суддею Гуденко О.А. в приміщенні цього ж суду в м. Миколаєві, за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 про поновлення на роботі,

встановив:

30 грудня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просив:

- скасувати наказ на переведення та поновити його на посаді оператора відділення рекрутингу та комплектування ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

- рекомендувати Міністерству оборони України провести психіатричну експертизу ІНФОРМАЦІЯ_3 полковника ОСОБА_2 та наркологічну експертизу начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 полковника ОСОБА_3 для розуміння причин хамського відношення зазначених осіб з підлеглим особовим складом.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 січня 2025 року відмовлено у відкритті провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України.

Роз`яснено позивачу право на звернення з позовом в порядку адміністративного судочинства.

Судове рішення мотивоване тим, що позивачем в позові порушується питання з приводу проходження ним публічної служби та звільнення з неї як військовослужбовця, а тому суд вважав, що між сторонами виник публічно-правовий спір з приводу проходження публічної служби, та вказані спірні правовідносини повинні розглядатися у порядку адміністративного судочинства.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив перевірити зміст оскарженої ухвали щодо ігнорування відомостей, які містять склад кримінального правопорушення та у разі невідповідності нормам законодавства ухвалити нове рішення.

Будучи повністю згодним з доводами викладеними в ухвалі суду в частині, що позовна заява повинна бути подана згідно адміністративного судочинства, ОСОБА_4 вказував, що має сумніви, щодо ігнорування відомостей, які містять склад кримінального правопорушення, з огляду на наступне.

28 грудня 2024 року позивач був повідомлений про незаконну спробу переведення його у військову частину, всупереч численним розпорядженням командування. Тому ним було заявлено про призупинення військової служби з 29 грудня 2024 року до моменту вирішення цього питання, оскільки перевищення повноважень є нормою для осіб вказаних в другому пункті позовних вимог.

Однак фактично це призупинення військової служби є порушенням статті 407 КК України - самовільне залишення частини або місця служби.

У відповідності до вимог статті 214 КПК України підставою для відкриття кримінального провадження є заява про вчинений злочин або особисте виявлення слідчим, прокурором обставин, які свідчать про вчинення кримінального правопорушення.

Оскільки позовна заява є заявою, підписаною електронним ключем особи, яка зробила звернення, тому у заявника виникли сумніви щодо не направлення вказаних даних до органів прокуратури для порушення кримінальної справи, щодо нього за статтею 407 КК України.

У відзиві на апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду без змін, як законну та обґрунтовану.

Учасники справи повідомлені про час і місце розгляду справи у встановленому законом порядку, але в судове засідання не з`явились.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відмовляючи на підставі пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, позивачем в позові порушується питання з приводу проходження ним публічної служби та звільнення з неї як військовослужбовця, а тому суд вважав, що між сторонами виник публічно-правовий спір з приводу проходження публічної служби, та вказані спірні правовідносини повинні розглядатися у порядку адміністративного судочинства.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з таким висновком місцевого суду.

Статтею 124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Реалізуючи дискрецію при визначенні предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ, суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).

Згідно із частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Пунктами 1, 2 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - це, зокрема, спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Суб`єктом владних повноважень визнається орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частина перша статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно з пунктом 17 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Частиною четвертою статті 19Кодексу адміністративного судочинства України установлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службовою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Наведені норми права прямо передбачають, що військова служба належить до служби публічної.

У цій справі ОСОБА_1 подано позов до Міністерства оборони України та ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання незаконним та скасування наказу про переведення позивача до військової частини та поновлення на посаді є оператора відділення рекрутингу та комплектування ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Таким чином правовідносини, що виникли між сторонами у даній справі, є публічно-правовими, а тому спір підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Враховуючи викладене суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у відкритті провадження за пунктом 1 частини першої статті 186 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги щодо ігнорування судом відомостей, які містять склад кримінального правопорушення, не заслуговують на увагу виходячи з наступного.

Відповідно до положень частин першої, одинадцятої статті 262 ЦПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу. Окрема ухвала стосовно порушення законодавства, яке містить ознаки кримінального правопорушення, надсилається прокурору або органу досудового розслідування, які повинні надати суду відповідь про вжиті ними заходи у визначений в окремій ухвалі строк. За відповідним клопотанням прокурора або органу досудового розслідування вказаний строк може бути продовжено.

Тобто окрема ухвала може бути постановлена при розгляді справи по суті. А тому при вирішенні питання про відкриття провадження у справі, відповідно до приписів наведених норм процесуального права,а не за результатом розгляду справи по суті, у суду першої інстанції не було підстав для винесення окремої ухвали стосовно порушення законодавства, яке містить ознаки кримінального правопорушення.

За таких обставин, ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, а тому на підставі статті 375 ЦПК України підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Оскільки оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без зміни, то нового розподілу судових витрат апеляційний суд не здійснює.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду, за правилами, передбаченими статтею 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: В.В. Коломієць

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 10 лютого 2025 року.