Справа № 495/7306/23
№ провадження 2/495/767/2025
р і ш е н н я

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

06 лютого 2025 рокум. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючого одноособово - судді Прийомової О.Ю.,

за участю секретаря Ульвіс К.Е.,

особисто позивача ОСОБА_1 ,

особисто відповідача ОСОБА_2 ,

справа № 495/7306/23

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Білгород-Дністровському Одеської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

представника позивача адвоката Каланжова В.І.,

представника відповідача адвоката Олійниченко В.М.,

ВСТАНОВИВ:

17.07.2023 до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, відповідно до якої позивач просить суд визнати житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель та споруд, кадастровий номер :01:006:1157 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , поділити об`єкти спільної сумісної власності подружжя таким чином: визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 141,2 кв.м., житловою площею 43,1 кв.м., складова частина: житловий будинок літ. «А», прибудова літ. «а», прибудова літ. «а1», підвал літ. «а2», тераса літ «а3», балкон літ «а4», балкон літ «а5», вбиральня літ. «Б», споруди: 1-3; визнати за позивачем право власності на 1/2 частку земельної ділянки з кадастровим номером :01:006:0069, на 1/2 частку земельної ділянки з кадастровим номером :01:006:1157.

Стислий виклад позиції позивача та відповідача

В обґрунтування своїх вимог Позивач зазначає, що в провадженні Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області перебуває цивільна справа за № 495/3475/23 за позовом його дружини ОСОБА_2 про розірвання з ним шлюбу та стягнення аліментів, однак питання про поділ майна подружжя є невирішеним.

Зазначає, що у період шлюбу його дружина в інтересах сім`ї набула за договором купівлі-продажу земельну ділянку з кадастровим номером :01:006:1157, площею 0,0200 га, за адресою: АДРЕСА_1 . Житловий будинок, що частково зведений на вказаній земельній ділянці, будувався силами Позивача та за рахунок його фінансових ресурсів.

На підставі викладеного, а також з урахування того, що спірне майно набуте під час перебування у зареєстрованому шлюбі, між ним та відповідачем відсутній шлюбний договір, вважає, що є всі підстави визнати за ним право власності на 1/2 частку майна.

Відповідачка не скористалася своїм правом щодо надання відзиву на позовні вимоги позивача

.

Заяви, клопотанні, інші процесуальні дії у справі

17.07.2023 ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області, суддя Боярський О.О., відкрито загальне позовне провадження по справі.

22.11.2023 ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області, суддя Боярський О.О., закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті.

18.12.2023 до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області надійшло клопотання про витребування доказів з Білгород-Дністровського ТСЦ №5143, Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району, Білгород-Дністровської районної державної адміністрації.

25.12.2023 до Білгород Дністровського міськрайонного суду Одеської області надійшла заява про відвід судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області Боярського О.О. від розгляду цивільної справи.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області, суддя Боярський О.О., від 26.12.2023 заяву адвоката відповідача про відвід судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області Боярського О.О. від розгляду цивільної справи визнано необґрунтованою.

26.12.2023 ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області виправлено описку допущену в ухвалі суду про відмову у задоволенні заяви про відвід судді від 26 грудня 2023 року.

17.01.2024 ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області , суддя Анісімова Н.Д., заяву адвоката відповідача про відвід судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області Боярського О.О. задоволено, відведений суддя Боярський О.О. від розгляду справи.

Відповідно до розпорядження № 31 від 26 січня 2024 здійснений повторний автоматизований розподіл судової справи.

26 січня 2024, відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, головуючим суддею визначена суддя Прийомова О.Ю.

29.01.2024 Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області постановлено ухвалу про прийняття справи до розгляду суддею Прийомовою О.Ю. та призначення судового засідання.

12.03.2024 до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області надійшло клопотання адвоката відповідача про повернення до стадії підготовчого судового засідання.

18 червня 2024 року Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області постановлено ухвалу про відмову в задоволенні клопотання представника відповідача про повернення до стадії підготовчого судового засідання.

18.06.2024 ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області клопотання представника відповідача про витребування доказів по справі задоволено. Оголошено перерву в судовому засіданні до 29 липня 2024 року.

16.07.2024 до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області, на виконання ухвали суду про витребування доказів, надійшла відповідь Мологівської сільської ради.

21.11.2024 до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області надійшло клопотання про витребування доказів.

22.11.2024 Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області постановлено ухвалу про відмову в задоволенні клопотання.

Представник позивача, позивач в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити.

Представник відповідача, відповідач в судовому засіданні не заперечували щодо позовних вимог позивача в частині житлового будинку.

Фактичні обставини, встановлені судом

Вислухавши позивача, представника позивача, відповідача, представника відповідача, проаналізувавши матеріали справи, ретельно дослідивши докази, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що дійсно 07 травня 2006 року сторони зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 . (а.с.8)

11 вересня 2019 року, у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0200 га, у тому числі 0,0200 га малоповерхова забудова, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), категорія земель землі житлової та громадської забудови, кадастровий номер :01:006:1157. (а.с 10-11)

Відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 180565214, власником зазначеної земельної ділянки є відповідач ОСОБА_2 .

Разом з тим, відповідно до п. 5.2. вищезазначеного договору купівлі-продажу від 11 вересня 2019 року купівля земельної ділянки вчинена за письмовою згодою чоловіка Покупця ОСОБА_1 , місце проживання якого зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 , у вигляді заяви справжність підпису на якій засвідчено Макогончук Н.В., приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області 11.09.2019 за реєстровим № 1649.

Крім того, за період перебування у шлюбі, подружжям побудовано житловий будинок. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 254117159 власником житлового будинку площею 141,2 кв.м., житлова площа 43,1 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 . Житловий будинок розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :01:006:0069.

Позивачем, додано до позовної заяви та надіслано до суду письмові пояснення свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , відповідно до яких будівництво будинку здійснювалось з 2014 по 2021 рік за кошти позивача ОСОБА_1 та його силами.

Нормативне обґрунтування. Оцінка аргументів сторін, висновки суду

Так, відповідно до статті 41 Конституції України та частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України (далі СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, що передбачено ч. 2 ст. 60 СК України.

При цьому належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Частиною першою ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України).

Також статтею70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При вирішенні спору про поділ майна, суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків.

Вирішуючи даний спір суд враховує правовий висновок, викладений у постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 15.04.2020 у справі № 565/495/18, згідно з яким поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі.

У даному спорі сторони не заявляли вимоги щодо поділу майна в натурі, отже суд розглядає вимогу щодо спірних об`єктів нерухомості в контексті визнання за позивачем права на частку в праві спільної сумісної власності.

Крім того, за змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналогічне положення міститься і у ч. 2 ст. 372 ЦК України, а саме: у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 та постановах Верховного Суду від 19 листопада 2020 року у справі № 607/10913/17, від 17 грудня 2019 року у справі № 753/9691/15-ц, від 21 січня 2020 року у справі № 462/6409/18, від 30 червня 2020 року у справі № 383/875/17.

Презумпція виникнення права спільної сумісної власності означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі № 643/4160/16-ц.

Крім того, висновок щодо того, що факт реєстрації спірного нерухомого майна на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить на праві власності лише цій особі виклав і Касаційний цивільний суд у постанові від 01.04.2020 у справі № 462/518/18.

Суд зазначає, що договір купівлі продажу земельної ділянки № 1653 від 11 вересня 2019 року не містить застережень щодо того, що сплачені покупцем ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 5997,00 грн є особистою власністю відповідача.

Водночас, відповідно до п. 5.2. договору купівлі-продажу № 1653 від 11 вересня 2019 року купівля земельної ділянки вчинена за письмовою згодою чоловіка Покупця ОСОБА_1 , у вигляді заяви справжність підпису на якій засвідчено Макогончук Н.В., приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області 11.09.2019 за реєстровим № 1649.

Так, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

За таких обставин, за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, тобто на нього поширюється презумпція спільності права власності подружжя, яке набуте ними у період шлюбу, яка не спростована відповідачем ОСОБА_2 належними та допустимими доказами.

Суд вважає за необхідне зазначити, що презумпція права спільної власності відповідачем не спростована і щодо житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 141,2 кв.м., житлова 43,1 кв.м.

Щодо земельної ділянки з кадастровим номером :01:006:0069, площею 0,613 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , суд зазначає наступне.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 254117159 житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 141,2 кв.м., житлова 43,1 кв.м, розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :01:006:0069.

Відповідно до ч. 2 ст. 120 Земельного кодексу України, у разі набуття частки у праві спільної власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва право власності на земельну ділянку (крім земель державної, комунальної власності), на якій розміщено такий об`єкт, одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача у розмірі належної відчужувачу (попередньому власнику) частки у праві спільної власності на такий об`єкт, крім випадку, коли попередньому власнику належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку в іншому розмірі. Якщо відчужувачу (попередньому власнику) у праві спільної власності на такий об`єкт належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку в іншому розмірі, право власності переходить у такому самому розмірі.

У пункті 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) судам роз`яснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

Суд враховуючи те, що у кожного із подружжя, який має частку у спільно набутому будинку, у такій самій частці виникає й право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку, приходить до висновку про визнання за позивачем права власності на 1/2 частини спірної земельної ділянки.

Відповідно до ч. 1ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Також, щодо вимог позивача визнати спірні об`єкти нерухомості спільною сумісною власністю подружжя, суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Ефективний спосіб захисту прав повинен: 1) забезпечити поновлення порушеного права 2) в разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування 3) такий захист повинен бути повним (тобто не частковим) 4) забезпечувати мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії 5) забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року по справі № 910/3009/18).

Водночас, відповідно до Постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна.

Вимога позивача про визнання земельної ділянки з кадастровим номером :01:006:1157, житловий будинок АДРЕСА_1 , земельної ділянки з кадастровим номером :01:006:0069 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не є ефективним способом захисту порушеного права, з огляду на що не підлягає задоволенню.

Таким чином, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Керуючись ст. ст. 60, 70, 71 СК України, ст. 372 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 76, 80, 81, 83, 263, 264, 265, 354 ЦПК України , суд,-

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.

Поділити об`єкти спільної сумісної власності подружжя наступним чином:

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 141,2 кв.м., житловою площею 43,1 кв.м., складова частина: житловий будинок літ. «А», прибудова літ. «а», прибудова літ. «а1», підвал літ. «а2», тераса літ «а3», балкон літ «а4», балкон літ «а5», вбиральня літ. «Б», споруди: 1-3.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку земельної ділянки з кадастровим номером :01:006:1157, площею 0,0200 га, за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку земельної ділянки з кадастровим номером :01:006:0069, площею 0,613 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

У решті позовним вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги.

Позивач: ОСОБА_1 , що проживає за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , що проживає за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 .

Повний текст рішення складений 11 лютого 2025 року.

Суддя: