Житомирський апеляційний суд
Справа №277/1299/23 Головуючий у 1-й інст. Заполовський В. В.
Категорія 68 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Коломієць О.С.

суддів Шевчук А.М., Талько О.Б.

з участю секретаря

судового засідання Драч Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №277/1299/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, поділ майна подружжя

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Ємільчинського районного суду Житомирської області від 02 жовтня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Заполовського В.В.

встановив:

У вересні 2023 року позивач звернулася до суду із вказаним позовом, в якому просила встановити факт проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 , визнати право спільної сумісної власності на автомобіль «Volkswagen Caddy», 2005 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN код НОМЕР_2 , токарний станок ІК 62(624679) 1962 року виготовлення, стягнути грошову компенсацію за частку у праві спільної сумісної власності ринкової вартості автомобіля у сумі 146 280,00 грн. та токарного станка в сумі 35 000,00 грн. Вирішити питання розподілу судових витрат.

На обґрунтування позову вказувала, що наприкінці літа 2018 року вона почала проживати та вести спільне господарство разом із ОСОБА_2 . Вони мали спільний бюджет, спільне харчування, брали участь у спільних витратах на утримання житла та його ремонт, були разом присутні на сімейних святах. Під час спільного проживання ними було набуте певне майно, яке для неї є важливим та становить велику цінність, але після припинення стосунків, відповідач не вважає за необхідним ділитися спільно набутим майном та більшість майна забрав собі й досі продовжує користуватися ним.

Так, під час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу вони за спільні кошти 19.09.2019 року придбали для спільного користування автомобіль «Volkswagen Caddy», 2005 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 за 8 000 доларів США, власником якого, за домовленістю між ними був записаний ОСОБА_2 . Для отримання коштів на придбання автомобіля, позивач продала власний автомобіль «ВАЗ 2109», а також взяла у борг грошові кошти у своєї сестри ОСОБА_3 . Всього вона для придбання вказаного автомобіля надала 4 500 доларів США. Після припинення відносин відповідач забрав автомобіль у постійне користування, заперечує будь-які її права на нього.

02 жовтня 2018 року відповідачем було придбано токарний верстат ІК 62 (624679) 1962 року за 20 000,00 грн. Вважала, що даний токарний верстат належить їй та відповідачу на праві спільної сумісної власності, оскільки на час його придбання вони проживали однією сім`єю, мали спільний бюджет та купували станок за спільні кошти.

Оскільки виділення в натурі, як і спільне користування вказаними автомобілем та верстатом неможливе, вона вважає за необхідне залишити автомобіль та верстат у власності відповідача, стягнувши з нього грошову компенсацію 1/2 ринкової вартості вказаних автомобіля та верстата.

Рішенням Ємільчинського районного суду Житомирської області від 02 жовтня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що у 2018 році відповідач зібрав всі речі з попереднього місця проживання, забрав свою неповнолітню доньку від незареєстрованого шлюбу (мати дитини на той час померла) і переїхав жити до неї. Оскільки вона має дуже малий будинок, який складається лише з однієї спальні та вітальні (в якій довгий час вона жила з покійним чоловіком і двома дітьми), та ніколи не планувала і не здавала житло в оренду, адже там не було місця.

Вважає, що заперечуючи спільне проживання однією сім`єю, відповідач неправдиво стверджував, що лише орендував у неї кімнату в обмін на допомогу по господарству. Всі її свідки підтвердили, що жодних орендних відносин між сторонами не було, бо сторони жили як пара. Зокрема, відповідач не заперечував, що постійно їй допомагав по господарству. Але він умисно викривлював обставини, стверджуючи, що така допомога була в рахунок плати за оренду житла. Декілька свідків надали покази про те, що сторони часто разом їздили на ринок, купували тварин для ведення господарства.

Вказувала, що вона продала власне авто з причіпом для купівлі з відповідачем більш сучасного. У свою чергу відповідач наполягав на тому, що він самостійно купив собі друге, оспорюване авто, хоча на той момент він володів ще одним автомобілем. Він не зміг надати пояснення, чому вирішив витратити 8 000 доларів США на друге авто, а не на купівлю житла, щоб переїхати з орендованого у власне, адже як він зазначив спочатку, що переїхав жити в її село з метою заробити на власне житло, щоб перевезти жінку, з якою перебуває у зареєстрованому шлюбі. Але, ніхто зі свідків ніколи не бачив законну дружину відповідача протягом чотирьох років, що свідчить про неправдивість його пояснень.

Додає, що відповідач не заперечував той факт, що вони з позивачкою часто разом ходили в гості, їздили на відпочинок на море, були на весіллі та в гостях. Про це свідчать фотографії, викладені в різні часи нею в соцмережах. ОСОБА_2 підтвердив справжність зображень на фото. Більшість свідків також посвідчили, що між ними були стосунки як пари і вони їх не приховували.

Щодо відсутності зареєстрованого в органах ДРАЦСу шлюбу як між особами, які спільно проживають, так і з будь-якою іншою особою, зазначає, їй було відомо, що колись відповідач перебував у шлюбі, але вона дізналася, що шлюб не був досі розірваний. Раніше вона не могла знати про це достовірно, адже щодо цього факту відповідач вводив її в оману, а інших, законних способів дізнатися про це проти волі відповідача в неї не було. Вона вважала, що він розлучений, оскільки не жив зі своєю дружиною більше 20 років, адже так стверджували всі його родичі та друзі, у позивача після першого шлюбу були серйозні стосунки ще з двома жінками, від яких у нього були спільні діти. Протягом 4-х років їх спільного життя, жодна інша жінка не приїжджала до відповідача, не висувала жодних претензій щодо того, що вони живуть разом.

Вважає, що зареєстрований шлюб відповідача вже багато років є формальним через повну відсутність стосунків ОСОБА_2 з законною дружиною. Відповідач свідомо зловживав її правами, штучно формуючи у неї відчуття справжніх стосунків та проживання «цивільним шлюбом», що є суперечливою поведінкою. Вона не знала і не могла знати, що намірів створювати сім`ю у відповідача не було.

Зазначає, що постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.11.2023 року у справі №513/879/19 зроблений висновок, що головне завдання застосування принципу добросовісності полягає в тому, щоб перешкодити стороні отримати переваги та вигоду як наслідок своєї непослідовності у поведінці на шкоду іншій стороні, яка добросовісно поклалася на певну юридичну ситуацію, створену першою стороною або обома. Одним із способів захисту добросовісної сторони є принцип естопелю: особа втрачає право посилатися на будь-які факти на обґрунтування своїх домагань, якщо його попередня поведінка свідчила про те, що вона дотримується протилежної позиції.

Звертає увагу суду на те, що якби вона розуміла, що у відповідача немає наміру проживати з нею однією сім`єю, тоді вона не ділилася з ним власним бюджетом, не продавала своє попереднє авто, не позичала кошти в родичів, щоб купити нове авто разом з відповідачем і не зареєструвала б лише на нього. Діючи добросовісно, вона не залишила жодних доказів того, що автомобіль був придбаний за спільні кошти, хоча під час реєстрації автомобіля вони були присутні разом.

Натомість, судом першої інстанції не взято до уваги, що для неї стосунки з відповідачем були справжніми та реальними, її наміри створити сім`ю були дійсними, а сам ОСОБА_2 зловживав її правами.

Сторона відповідача скористалась своїм правом та подала відзив на апеляційну скаргу, в якому проти доводів апеляційної скарги заперечив, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін. На спростування доводів апеляційної скарги зазначає, що факт спільного проживання позивача з ним однією сім`єю як чоловіка та дружини, з усіма правами та обов`язками притаманними подружжю, є недоведеним, а надані позивачем показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Позивачем не було доведено, що вони мали спільний бюджет, купували інше майно в інтересах сім`ї. Належних та допустимих доказів, що автомобіль «Volkswagen Caddy», 2005 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить йому на праві власності, придбаний за спільні кошти з позивачем не надано.

Вказує, що він перебуває у зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою, даний шлюб носить реальний характер. Так як він мав з позивачем лише дружні стосунки та проживав як орендар житла в її будинку, він не вважав за потрібне ознайомлювати її зі своїм сімейним станом детально, крім того їй було відомо, що він перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 . Вважає, таким чином відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Позивач та його представник у судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримали, просили задовольнити її вимоги, скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі.

В судовому засіданні відповідач та його представник проти доводів апеляційної скарги заперечили, просили рішення Ємільчинського районного суду Житомирської області від 02 жовтня 2024 року залишити без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та її вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом під час розгляду справи встановлено, що згідно довідки Симонівського старостинського округу Ємільчинської селищної ради Звягельського району Житомирської області №144 від 08.08.2023 року ОСОБА_2 з 18.10.2018 року постійно проживав з ОСОБА_1 в її будинку по АДРЕСА_1 та вів з нею спільне господарство (а.с.7).

На скріншотах з мобільного телефону та фотокартках зображені позивач та відповідач, як вдвох так і з іншими особами (а.с.8-12).

Відповідно до ксерокопії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , виданого ТСЦ 1844, 19.09.2019 року ОСОБА_2 зареєстровано власником автомобіля «Volkswagen Caddy», 2005 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 (а.с.13).

02 жовтня 2018 року ОСОБА_2 придбано токарний станок ІК62 (627649) 1962 р.в., що вбачається з накладної №732 та товарно-транспортної накладної №203 від 02 жовтня 2018 року (а.с.15,16).

З довідки Симонівського старостинського округу Ємільчинської селищної ради Звягельського району Житомирської області №37 від 10.02.2023 року слідує, що ОСОБА_2 з 18.10.2018 року був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , а проживав з цього періоду за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.50).

Відповідач ОСОБА_2 з 20 січня 1993 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 , що підтверджується ксерокопією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_4 , яке видане повторно Ємільчинським відділом ДРАЦС у Звягельському районі Житомирської області ЦМУ Міністерства юстиції (м. Київ) (а.с.51).

Відповідно до ксерокопії рішення Ємільчинського районного суду Житомирської області від 26.09.2023 року, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_6 про витребування майна із чужого незаконного володіння задоволено частково, а саме витребувано на користь ОСОБА_2 із володіння ОСОБА_1 токарний верстат, два зварювальні апарати, деревообробний стругальний верстат, верстат для точіння інструменту, компресор, пульвілізатор для фарбування, лазерний рівень, електричний дриль. Під час розгляду справи судом зокрема встановлено, що ОСОБА_2 при переїзді на проживання до ОСОБА_1 в с. Брідок із м. Василівки привіз власні речі, в тому числі і токарний верстат ІК62 (627649) 1962 року випуску (а.с.56-65).

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що надані позивачем докази, а саме роздруківка фотознімків та покази свідків, свідчать лише про існування між сторонами у певний період часу близьких, романтичних стосунків як між чоловіком та жінкою, які не можна ототожнювати із подружніми/шлюбними відносинами, а покази свідків не дають підстав для визнання сторін такими, що проживали однією сім`єю, вели спільне господарство. Крім того судом враховано той факт, що в період проживання у ОСОБА_1 . ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 . Тому не підлягають задоволенню і решта заявлених позовних вимог про поділ між сторонами спільного майна подружжя шляхом визнання права власності на цей майно, оскільки такі вимоги є похідними та ґрунтуються на позовній вимозі про встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, у задоволенні якої, як вказано вище, судом відмовлено.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, виходячи із наступного.

Частиною другою статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Згідно зі статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Правило статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо.

Показання свідків та спільні світлини самі по собі не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду, зокрема: від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16, провадження № 61-11607св18, від 11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16,провадження № 61-44641св18, від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16,провадження № 61-5296св19, від 24 січня 2020 року в справі № 490/10757/16,провадження № 61-42601св18.

Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивачки, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю (постанови Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17,від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20, від 30 червня 2022 року у справі № 694/1540/20).

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні подружжю. Таким чином, предметом доказування у справах про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Критеріями, за якими майну може бути надано статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, відповідно до якої йому може бути надано правовий статус спільної власності подружжя. З урахуванням зазначеного, при вирішенні спору про поділ майна необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки.

Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 686/15993/21, від 09 листопада2022 року у справі № 753/10315/19, від 16 листопада 2022 року у справі№ 199/3941/20.

Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини (постанова Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі№ 643/6799/17).

У частині четвертій статті 263 ЦПК України зазначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

У частині третій статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Статтею 25 СК України передбачено, що жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі.

Жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу.

Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Аналіз указаних норм дозволяє зробити висновок про те, що для застосування положень цієї статті необхідною умовою є, зокрема, встановлення факту не перебування осіб у будь-якому іншому шлюбі.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_5 від 06 вересня 2023 року), ОСОБА_2 з 20 січня 1993 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8 , тому суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у встановленні факту спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу (постанова Верховного Суду від 25 квітня 2019 року у справі № 759/4596/18 (провадження № 61-3852св19).

Колегія відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 є формальним через повну відсутність стосунків відповідача з законною дружиною, і це є підставою для задоволення заяви про встановлення юридичного факту.

Доводи апеляційної скарги про необхідність врахування висновку, викладеного у постанові Великої палати Верховного суду від 29 листопада 2023 року у справі №513/879/19 не можна визнати обґрунтованими, оскільки сформульований висновок не є релевантним до фактичних обставин, встановлених у справі, що переглядається, та не може бути застосований до спірних правовідносин.

Інші доводи скарги на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, висновків суду не спростовують.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції. Ніяких нових обставин чи доказів, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли б вплинути на правильність висновків та ухвали суду апелянтом не надано.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Ємільчинського районного суду Житомирської області від 02 жовтня 2024 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 10 лютого 2025 року.

Головуючий Судді