Справа №490/95/22
Провадження № 22-ц/812/199/25
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

21 січня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання - Травкіною В.Р.,

за участі представників відповідачів - Нофенко М.В, Самарської Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 24 жовтня 2024 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Чулупом О.С., дата складання повного тексту не вказана, за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Головного управління Національної поліції в Миколаївській області, Головного управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області про стягнення моральної шкоди

В С Т А Н О В И В:

06 січня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до держави Україна в особі Головного управління Національної поліції в Миколаївській області, Головного управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області про стягнення моральної шкоди.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказував, що 11 січня 2021 року слідчий слідчого відділення поліції Миколаївського районного управління поліції в Миколаївській області Кравчук І.В., отримавши його заяву про вчинення групою з 3-х осіб на чолі ОСОБА_2 кримінального правопорушення, передбаченого частин 2 і 4 статті 189 КК України не виконав вимоги частини 1 статті 214, частини 2 статті 55 Закону від 13 квітня 2012 року №4651-VI, а вчинив інші процесуальні дії, що обмежили його права громадянина, зокрема, - не вніс до Єдиного реєстру досудових розслідувань ( далі ЄРДР) відомості про вчинення злочинів з ознаками частини 2 і 4 статті 189 КК України, не надав йому витяг з ЄРДР, не розпочав та не здійснив розслідування цих злочинів; не вручив йому пам`ятку про права потерпілого. Крім того, внесено до офіційного документу завідомо неправдиві відомості, що злочин вчинила невідома особа, вимагала передати майно - будинок, про кваліфікацію за частини 1 статті 189 КК України, усну заяву.

Таким чином, було обмежено до повної втрати порушені проголошені в частині 1 статі 55 Конституції України його конституційні права на захист прав і свобод, які згідно статті 64 Конституції України не можуть бути обмежені навіть в умовах воєнного і надзвичайного стану.

Обмеження його конституційних прав і охоронюваних законами України прав людини і громадянина шляхом вчинення інших ніж зазначено в статті 214 КПК України процесуальних дій, бездіяльності завдали йому моральної шкоди відповідно до правового порядку, встановленого в ст. 1172 ЦК України відшкодовується юридичною особою якщо завдана її працівником під час виконання ним своїх службових обов`язків. Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що моральну шкоду відшкодовує держава в особі держказначейства», в розмірі, вказаному потерпілим, визначеному судом в рішенні суду.

Розмір моральної шкоди встановлений Законом України «Про судовий збір» в абзаці 2 підпункту 5 пункту 1 статті 4, де ставка судового збору визначена у розмірі 2481 грн. та становить 248100 грн. Моральна шкода визначається в заподіяні йому як громадянину внаслідок психічного впливу, що призвело до погіршення та позбавлення можливості реалізувати свої звички і бажання, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Невручення пам`ятки про права потерпілого і ненадання їх, він тривалий час залишався у стані не визначеності щодо своєї долі та протягом зазначеного строку не мав можливості вести звичайний спосіб життя.

Посилаючись на викладене та на статті 1-16, 23, 1167, 1172, 1174, 1191 ЦК України та положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства прокуратури і суду», позивач просив стягнути з держави на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 248 100 грн.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 24 жовтня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції вказав, що позивачем не доведено, що йому завдано моральної шкоди працівниками слідчого управління Головного управління Національної поліції в Миколаївській області, а також доказів того, що їх діяння були протиправними внаслідок неналежного виконання ними покладених на них службових обов`язків.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що рішення суду першої інстанції є незаконним, прийнятим з грубим порушенням та неправильним застосуванням норм процесуального та матеріального права, порушенням ЦПК України, тому просив про його скасування та ухвалення нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Так, вказує, що розгляд справи у суді першої інстанції відбувся за його відсутності. Крім того, суд не тільки розглянув справу за його відсутності, без його згоди, але й при обставинах, які поглиблюють дисциплінарний проступок судді, порушення та нехтування Кодексом суддівської етики та вмисний характер проступку, яким суддя порушує його права.

Також вказує, що судом першої інстанції невірно досліджено докази які містяться у матеріалах справи, а саме суд приводить приклади документів, які не стосуються справи не вдаючись в їх суть та жодного разу не аналізує докази та пояснення позивача, хоча ці докази та пояснення складають біля сотні сторінок.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ГУНП у Миколаївській області просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на те, що позивач не маючи жодних доказів на підтвердження своїх позовних вимог, фактично обґрунтовував свої позовні вимоги припущенням, шо під час здійснення слідства в межах кримінального провадження №0001461 слідчими було здійснено ряд порушень його прав. Вказує на те, що само по собі твердження позивача про вину відповідачів у незабезпеченні йому ефективного захисту за його заявами не може бути підставою для відшкодування моральної шкоди, завданої органами досудового слідства, бо позивач є потерпілим, а не обвинуваченим чи підозрюваним та до нього не застосувалися примусові заходи кримінального провадження, з якими закон пов`язує можливість виникнення деліктної відповідальності.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Головного управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області посилаючись на те, що відповідачем не надано належних доказів у підтвердження спричиненої йому моральної шкоди, відсутній причинно-наслідковий зв`язок (фактом невиконання керівником досудового розслідування своїх службових обов`язків) між діями відповідачів та на думку ОСОБА_1 , завданою шкодою, а також на не доведеність вини відповідачів, не обґрунтування розміру моральної шкоди, просила залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції - без змін. Крім того, вказує на те, що не додано ніяких документів, які б свідчили про те, що саме невиконання службовими і посадовими особами правоохоронного органу виконавчої влади обов`язків щодо не вручення пам`ятки про права потерпілого, не визначення слідчого для здійснення досудового слідства службових злочинів, не внесення до єдиного реєстру досудових розслідувань відомості, спричиняло негативні зміни у стані здоров`я, позивачу.

Позивач про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Направив до суду заяву про розгляду справи за його відсутності, апеляційну скаргу підтримує, просив про її задоволення. Зважаючи на приписи частини 2 статті 372 ЦПК України неявка позивача до суду за вказаних обставин не перешкоджає розгляду справи за його відсутності.

У судовому засіданні представники відповідачів апеляційну скаргу не визнали, просили залишити її без задоволення, а судове рішення без змін.

Відповідно до частини 2 статті 83 ЦПК України, позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Згідно з частиною 8 статті 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Пунктом 6 частини другої статті 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Верховний Суд у постанові від 13 січня 2021 року у справі № 264/949/19 вказав, що відповідно до частини 3 статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

КЦС ВС у названій постанові вказав, що вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини 1 статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.

До апеляційної скарги позивачем надано копію висновку експерта №15/21-2 за результатами проведення психологічної експертизи від 21 лютого 2022 року, відповідь територіального Управленні державного Бюро розслідувань, розташоване у м. Миколаєві на звернення ОСОБА_1 у травні 2024 року з приводу кримінального провадження №0000021 та витяг з Єдиного реєстру досудового розслідування у цьому кримінальному провадженні, клопотання про їх долучення в апеляційній скарзі не заявлено, не викладено обставини та не надано докази неможливості їх подання до суду першої інстанції у визначений цивільним процесуальним законодавством строк.

Виходячи з викладеного, оскільки розгляд справи на підставі доказів, які не надавалися до суду першої інстанції, суперечить принципу диспозитивності цивільного судочинства, та оскільки позивачем не надано докази неможливості подання нових доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, враховуючи заперечення представників відповідачів, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для долучення вищевказаних доказів до справи.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, осіб, які з`явилися у судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 стаття 4 ЦПК України).

Згідно зі статтею 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.

Згідно з пункту 3 частини 2 статті 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час та місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Апеляційна скарга відповідача обґрунтована тим, що справу розглянуто судом за його відсутності, без належного повідомлення про розгляд справи.

Звертаючись у червні 2024 року із заявою про розгляд справи в режимі відеконференції, позивач повідомив суд, що він є користувачем електронного кабінету ЄТІТС , електронного суду та зазначив емейл адресу.

Згідно ч.2 ст.128 ЦПК України, суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання, якщо їх явка є не обов`язковою.

Відповідно до частини 6 статті 128 ЦПК України, судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів, надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси, або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Згідно частини 8 статті 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є: день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відповідно до частин першої та п`ятої статті 14 ЦПК України (тут і далі - в редакції, чинній на час ухвалення рішення судом першої інстанції) у судах функціонує Єдина судова інформаційно-комунікаційна система. Суд направляє судові рішення, судові повістки, судові повістки-повідомлення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу на їхні офіційні електронні адреси, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).

Особам, які зареєстрували офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі, суд надсилає будь-які документи у справах, в яких такі особи беруть участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення на офіційні електронні адреси таких осіб, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою (частина сьома статті 14 ЦПК України).

Реєстрація в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі не позбавляє права на подання документів до суду в паперовій формі. Особи, які зареєстрували офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі, можуть подати процесуальні, інші документи, вчинити інші процесуальні дії в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи з використанням власного електронного підпису, прирівняного до власноручного підпису відповідно до Закону України"Про електронні довірчі послуги", якщо інше не передбачено цим Кодексом (частина восьма статті 14 ЦПК України).

В матеріалах справи відсутня довідка про доставку електронного документа, складеної відповідальним працівником, повідомлення про розгляд справи на 23 жовтня 2024 року на 15.00 год до його електронного кабінету.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права через розгляд справи за відсутності позивача, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції, на підставі пункту 3 частини 3 статті 376 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 23 жовтня 2021 року за заявою ОСОБА_1 від 18 жовтня 2021 року слідчим відділом Миколаївського районного управління поліції в Миколаївській області внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань №300001461 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 190 КК України.

11 грудня 2021 слідчим відділення поліції Миколаївського районного управління поліції в Миколаївській області Кравчук І.В. зареєстровано кримінальне провадження №0001699 за частиною 1 статті 189 КК України за усною заявою ОСОБА_1 про кримінальне правопорушення, яка надійшла 10 грудня 2021 року до відділення поліції №1.

Відповідно до фабули витягу з ЄРДР - з жовтня 2020 року невідома особа вимагає у нього передачу майна та право власності на майно, а саме будинку, який розташований на перехресті вул. Новоодеська та ПГУ в м. Миколаєві (т.1 а.с.3).

У довідці на звернення ОСОБА_1 про неналежне розслідування кримінальних проваджень від 21 квітня 2023 року (для доповіді заступнику начальника СУ ГКП в Миколаївської області від 17 квітня 2023 року) зазначено, що 25 грудня 2021 року у межах розслідування кримінального провадження №0001699 від 11 грудня 2021 року ОСОБА_1 було допитано в якості потерпілого (т.1 а.с.186-190).

Постановою прокурора Окружною прокуратурою м. Миколаєва від 09 червня 2022 року матеріали досудових розслідувань за №300001461 від 23 жовтня 2021 року за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених частиною 4 стаття 190, частиною 3 статті 355 КК України та №0001699 від 11 грудня 2021 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 стаття 189 КК України об`єднано в одне кримінальне провадження, яке зареєстровано в Єдиному реєстрі до судових розслідувань №300001461, що підтверджується як витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань, так копією постанови прокурора від 09 червня 2022 року (т.1 а.с 191-194, 196-197).

Матеріли справи містять копію пам`ятки про процесуальні права та обов`язки потерпілого за підписом позивача від 02 лютого 2022 року (т.1 а.с.195).

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частинами першою-третьою статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України.

Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із цих складових є підставою для відмови у задоволенні позову.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин, зокрема, тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеня зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі (див. постанову Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 346/5428/17 (провадження № 61-8102св21)).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2022 року в справі № 686/5244/21 (провадження № 61-14316св21) зазначено, що: «правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. За змістом статей 1173, 1174 ЦК України, шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову. Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями.

Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги.

Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння.

Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями.

Незгода з процесуальними рішеннями у кримінальному провадженні, які оскаржено в порядку, передбаченому КПК України, та скасування цих рішень в судовому порядку не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди. Наявність певних недоліків у процесуальній діяльності слідчого та прокурора не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування шкоди».

Подібні за змістом висновки зроблені у постановах Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 686/27885/19 (провадження № 61-8240св20), від 12 лютого 2024 року у справі № 757/4970/22-ц (провадження № 61-1781св23), від 18 вересня 2024 року у справі № 757/63852/21 (провадження № 61-336св24).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 червня 2024 року у справі № 463/1698/21 (провадження №61-9237св23) зроблено висновок, що «правовою підставою для відшкодування шкоди є не лише сам факт скасування процесуальних рішень, прийнятих прокурором або судом, а встановлення протиправності та систематичної бездіяльності слідчих або посадових осіб органів прокуратури, надмірної тривалості досудового розслідування у кримінальному провадженні та спричинених у зв`язку із цим негативних наслідків для позивачки. Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово визначала, що протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень слід розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, що полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені. Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту несвоєчасного виконання обов`язкових дій, а важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість та межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів особи. Самі по собі строки поза зв`язком з конкретною правовою ситуацією, набором фактів, умов та обставин, за яких розгорталися події, не мають жодного значення. Сплив чи настання строку набувають (можуть набути) правового сенсу в сукупності з подіями або діями, для здійснення чи утримання від яких встановлюється цей строк. Така правова позиція була викладена в постанові Верховного Суду України від 13 червня 2017 року у справі № 12-1393а17 і постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 квітня 2018 року у справі № П/9901/137/18 (800/426/17) та від 27 лютого 2020 року у справі № 800/304/17».

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Наведені норми процесуального права позивачем не дотримано, доказів, які б підтверджували наявність складових для відшкодування моральної шкоди, судам першої та апеляційної інстанцій не надано.

Як на підставу задоволення своїх вимог ОСОБА_1 посилався на те, що внаслідок внесення слідчим Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області Кравчук І.К. до ЄРДР відомостей про вчинення кримінального правопорушення не за ознаками частин 2 та 4 статті 189 КПК України, а за частиною 1 цієї статті, ненадання витягів з ЄРДР та не вручення пам`ятки про права потерпілого, були порушені його конституційні права, що спричинило йому моральну шкоду.

Відповідно до частини 1 статті 214 КПК України слідчий, дізнавач, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань. Слідчий, який здійснюватиме досудове розслідування, визначається керівником органу досудового розслідування, а дізнавач - керівником органу дізнання, а в разі відсутності підрозділу дізнання - керівником органу досудового розслідування.

Таким чином, підставами для початку досудового розслідування є заява (громадян про вчинений злочин; з`явлення із зізнанням); повідомлення (підприємств установ, організацій, посадових осіб, представників влади, громадськості; представників влади, громадськості або окремих громадян, які затримали підозрювану особу на місці вчинення злочину; повідомлення, опубліковані в пресі); самостійне виявлення слідчим, прокурором із будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення (під час іншого досудового розслідування, через засоби масової інформації, матеріали оперативних підрозділів, виконавчої служби, контролюючих органів тощо).

Відповідно до пункту 5 частини 5 статті 214 КПК України, до Єдиного реєстру досудових розслідувань вносяться відомості, зокрема і попередня правова кваліфікація кримінального правопорушення з зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність.

Отже, визначення попередньої кваліфікації діяння щодо якого здійснюється досудове розслідування, є обов`язком слідчого, а не особисто заявника.

Більш того, зважаючи на той факт, що відомості (фабула та попередня кваліфікація) вносять до здійснення дій з досудового слідства, лише згодом стане зрозуміло чи була попередня кваліфікація, яку внесено до ЄРДР відповідною, або при внесенні було здійснено припущення, яке не знайшло свого підтвердження, або діяння має іншу кваліфікацію

А відтак, незгода позивача з кваліфікацією визначеною слідчим є безпідставною.

Отже внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, визначення попередньої кваліфікації є виконанням вимог статті 214 КПК України, тому твердження позивача в частині незаконності дій слідчого є необґрунтованими.

Законодавець чітко встановлює в частині 2 статті 55 КПК України момент виникнення прав та обов`язків потерпілого (визначені статтями 56, 57 КПК України), яким є подача заяви про скоєння стосовно нього кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого.

Потерпілому вручається пам`ятка про процесуальні права та обов`язки особою, яка прийняла заяву про вчинення кримінального правопорушення.

Для визнання особи потерпілою не потрібно прийняття окремого процесуального документа у формі, наприклад, постанови про притягнення до провадження як потерпілого.

Як вбачається зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 , посилаючись на те, що слідчий не надав йому витяг з ЄРДР, не вручив йому пам`ятку про права потерпілого, не здійснення розслідування цих злочинів, при цьому не зазначає на підтвердження жодних обґрунтованих та допустимих доказів, а лише тільки стверджує про бездіяльність слідчого.

Однак для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту несвоєчасного виконання обов`язкових дій, а важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків.

Колегія суддів зазначає, що із наявних матеріалів цивільної справи неможливо встановити наявність тих чи інших фактичних даних, які б свідчили про можливість порушення відповідальною особою при реєстрації заяви про кримінальне правопорушення вимог кримінально процесуального законодавства.

Проте якщо б факт не вручення ОСОБА_1 пам`ятки потерпілого і мав місце, то такий факт може свідчити виключно про наявність певних недоліків у процесуальній діяльності посадових осіб правоохоронного органу, однак це не може свідчити про незаконність їх діяльності, як такої.

Відкриття кримінального провадження Першим слідчим відділом Територіального управління ДБР у мі. Миколаєві №0000021 за частиною 2 статті 366 КК України стосовно слідчого МРУП ГУПП в Миколаївській області ОСОБА_3 ще не є підтвердженням факту незаконних дій при внесенні до ЄРДР 11 грудня 2021 року заяви про вчинення кримінального правопорушення, і таке беззаперечно не свідчить про нанесення моральної шкоди позивачу та її розмір.

А відтак, позивач всупереч процесуальних обов`язків доказування підстав заявленого позову, передбачених статтями 12, 81 ЦПК України, не надав до суду належних і допустимих доказів у розумінні статті 76 ЦПК України факт завдання йому моральної шкоди внаслідок ненадання витягів з ЄРДР, не вручення пам`ятки про права потерпілого, причинний зв`язок між діями слідчого поліції та настанням тих негативних наслідків, на які він посилався.

За такого, з огляду на відсутність доведення позивачем факту заподіяння йому моральних страждань або втрат немайнового характеру, встановлення факту протиправності дій слідчого, факту наявності причинно-наслідкового зв`язку між шкодою та протиправними діями (бездіяльністю) зазначеного органу та його вини в заподіянні цієї шкоди, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Також, колегія зазначає, що оскарження позивачем постанови слідчого про закриття кримінального провадження від 31 травня 2024 року свідчить про реалізацію ним передбаченого КПК України права на оскарження процесуальних рішень слідчого і не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди (т.2 а.с.1-16).

Доводи апеляційної скарги про не врахування судом першої інстанції висновків Верховного Суду, які викладені в постановах від 24 березня 2020 року (справа №818/607/17), від 20 жовтня 2020 року (справа №610/3221/19-ц) та від 04 листопада 2020 року (справа №201/7621/17), є необґрунтованими, оскільки висновки у цих справах і у цій справі, яка переглядається, та встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

При зверненні до суду з позовом позивач не обґрунтовував свої вимоги тим, що 19 жовтня 2021 року він звертався до начальника відділення поліції №1 ГУНП в Миколаївській області із заявою про вчинення щодо нього іншими особами злочину за ознаками частин 2 та 4 статті 189 КК України, і лише через два місяці вказана заява про злочин була передана для реєстрації ЄРДП за № 0001699 від 11 грудня 2021 року за ознаками частини 1 статті 189 КК України.

Між тим, посилання на вказані обставини в апеляційній скарзі колегією суддів оцінюються критично.

Відповідно до змісту частини 1 статті 303 КПК України, на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.

За правилом частини другої статті 307 КПК України, ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.

Отже, за вказаним позивачем обставин, останній мав повне право оскаржити бездіяльність слідчого щодо невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР у строки визначені процесуальним законодавством. Проте позивачем не надано до суду доказів реалізації порушеного права у спосіб визначений статтею 303 КПК України.

А відтак, посилання на те, що реєстрація заяви про злочин 11 грудня 2021 року є наслідком реєстрації через два місяці, поданої ним заяви про вчинення злочину, передбаченого частинами 2,4 статті 189 КПК України від 19 жовтня 2021 року, є припущенням, оскільки вказані обставини можуть бути підтвердженні певними засобами доказування ( ухвала слідчого судді про зобов`язання вчинити певні дії, вирок ), і не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Посилання ОСОБА_1 на те, що розглядаючи вказану справу суддя порушує його права, оскільки під час розгляду інших справ за його позовами, які були у провадженні Чулупа О.С. він неодноразово заявляв судді відводи, у деяких справах суддя заявив самовідвід, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки даних, які б прямо чи опосередковано свідчили про заінтересованість судді в результаті розгляду цієї справи, а також доказів, які б могли свідчити про наявність обставин, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді, матеріали справи не містять.

По своїй суті позиція апелянта, висловлена в апеляційній скарзі, в переважній більшості співпадає з доводами та обґрунтуваннями вимог, які він висловлював в суді першої інстанції.

З врахуванням зазначеного, колегія суддів дійшла висновку, що наведенні в апеляційній скарзі доводи не є безумовною підставою для визнання позовних вимог обґрунтованими, оскільки посилання позивача не свідчать про завдання останньому моральної шкоди, яка може бути відшкодована в порядку визначену законодавством.

Відтак, позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки є необґрунтованими та не містять належних та допустимих доказів на підтвердження порушення прав позивача.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

Відповідно до статті 376 ЦПК України невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення.

Відтак, апеляційний суд робить висновок про скасування рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 24 жовтня 2024 року та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 24 жовтня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволені позову ОСОБА_1 до держави Україна в особі Головного управління Національної поліції в Миколаївській області, Головного управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області про стягнення моральної шкоди відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 31 січня 2025 року.