Провадження № 2/638/2131/25
УХВАЛА

10 лютого 2025 року м. Харків

Дзержинського районного суду м. Харкова у складі судді:

головуючого судді Латки І.П.,

за участю секретаря судового засідання Мяснянкіної Г.П.,

представників позивача Бондаренко О.В., Селезень С.В.,

представника відповідача Колеснікова А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові заяву ОСОБА_1 про відвід головуючої судді Латки І.П. від розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації.

Ухвалою суду від 29 листопада 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 15 січня 2025 року закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті на 10 лютого 2025 року о 10 год. 30 хв.

10 лютого 2025 року ОСОБА_1 подала заяву про відвід головуючої судді Латки І.П. від розгляду зазначеної цивільної справи. Заява про відвід мотивована тим, що позовна заява ОСОБА_2 подана з недотриманням вимог п. 2 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, а саме у позовній заяві не зазначено відомості про наявність або відсутність електронного кабінету сторін. При цьому, суддя не залишила позову заяву без руху, а відкрила провадження у справі. В подальшомупредставником відповідача була подана заява до суду про залишення позовної заяви без руху, проте суддя Латка І.П., незважаючи на порушення норм статті 175 ПЦК України та імперативну вимогу ч. 11 ст. 187 ЦПК, не постановила ухвалу про залишення позовної заяви без руху, закрила підготовче провадження та призначила справу до розгляду. На переконання відповідача, вказані обставини свідчать про прихильне ставлення судді до сторони позивача, ставлять під сумнів її безсторонність. На підставі ст. 36 ЦПК України ОСОБА_1 заявила відвід головуючій судді Латці І.П.

У частині другій та третій статті 40 ЦПК України передбачено, що питання про відвід судді вирішує суд, який розглядає справу. Суд задовольняє відвід, якщо доходить висновку про його обґрунтованість. Якщо суд доходить висновку про необґрунтованість заявленого відводу і заява про такий відвід надійшла до суду за три робочі дні (або раніше) до наступного засідання, вирішення питання про відвід здійснюється суддею, який не входить до складу суду, що розглядає справу, і визначається у порядку, встановленому частиною першою статті 33 цього Кодексу. Такому судді не може бути заявлений відвід.

Враховуючи, що заяву про відвід подано у день судового засідання, відвід підлягає вирішенню судом, який розглядає справу.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав заяву про відвід.

Представники позивача в судовому засіданні проти відводу судді заперечували у зв`язку з його безпідставністю.

Позивач та відповідач в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, були належним чином повідомлені про судове засідання. Їх неявка не перешкоджає розгляду заяви про відвід.

Заслухавши думку представників сторін, дослідивши заяву та оглянувши матеріали справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для відводу головуючої судді з огляду на таке.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 36 ЦПК України суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо він прямо чи побічно заінтересований у результаті розгляду справи.

Зі змісту заяви про відвід вбачається, що особиста заінтересованість судді проявляється у порушенні вимог ст. 185, 187 ЦПК України, а саме відкриття провадження у справі незважаючи на недотримання позивачем вимог п. 2 ч. 3 ст. 175 ЦПК України (незазначення у позовній заяві відомостей про наявність або відсутність електронного кабінету у сторін), нерозгляді заяви представника відповідача про залишення позову без руху після відкриття провадження у справі з тих самих підстав.

Головна мета відводу - гарантування безсторонності суду, зокрема, щоб запобігти упередженості судді (суддів) під час розгляду справи. Безумовно, сторони можуть побоюватися, що суддя є небезстороннім, але вирішальним є те, чи можна вважати такі побоювання об`єктивно обґрунтованими.

Одночасно суд підкреслює, що не можуть бути підставою для відводу суддів заява, яка містить тільки припущення про існування відповідних обставин, не підтверджених належними, достатніми, достовірними і допустимими доказами. Тому відвід має бути вмотивований, тобто в ньому неодмінно мають бути наведені аргументи, а до самої заяви долучені відповідні докази, які підтверджують наявність підстав для відводу.

Як на підставу для відводу судді, відповідач посилається на обставини, наявність яких для відводу судді підлягають доведенню.

Суд звертає увагу на те, що стандарт безсторонності ґрунтується, насамперед, на тому, що судді мають розглядати справи на основі фактів та згідно з законом, без жодних обмежень, неналежного впливу, спонукання, тиску, погроз чи втручань, прямих чи непрямих, з будь-чийого боку або з будь-якої причини. Також неупередженість стосується способу мислення або ставлення суду до питань і сторін у конкретній справі. Тож слово "неупереджений" передбачає виключення (усунення) розумних та обґрунтованих сумнівів щодо упередженості судді, як реальної, так і суб`єктивної.

Варто зауважити, що жодна норма національного права не визначає зміст нормативної конструкції «неупередженість («безсторонність») судді», а тому під час з`ясування основних критеріїв неупередженості суд вважає за потрібне керуватися джерелами міжнародного права, зокрема принципами, сформульованими у практиці Європейського суду з прав людини.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини обґрунтованість підстав для надання висновку щодо безсторонності суду для мети пункту 1 статті 6 Конвенції має встановлюватися згідно з:

(і) "об`єктивним критерієм", який передбачає, що встановлення наявності упередженості суду (суддів) має бути визначено окремо від поведінки судді, тобто має бути з`ясовано, чи є очевидні факти, що можуть поставити під сумнів його безсторонність. Своєю чергою вирішальне значення має саме наявність відповідних обставин, підтверджених належними та допустимими доказами, які свідчать про обґрунтованість сумніву в неупередженості суду, а позиція зацікавленої сторони є важливою, але не вирішальною;

(іі) "суб`єктивним критерієм", який вимагає оцінки реальних дій окремого судді під час розгляду конкретної справи і тільки після встановлення фактів у поведінці судді, які можна кваліфікувати як прояв упередженості, можливо поставити під сумнів його безсторонність. Тому особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів іншого.

Отже, для підтвердження порушення (або можливого порушення) суддею принципу неупередженості, заявнику потрібно довести наявність відповідних зазначених вище суб`єктивних та/або об`єктивних елементів стандарту неупередженості (зокрема, але не винятково, йдеться про такі ознаки як особисте переконання та поведінка конкретного судді, що вказують на його безпосередню зацікавленість у результатах розв`язання справи, неналежне забезпечення конкретним судом та його складом, визначеним для розгляду справи, дотримання процесуальних прав і свобод сторін та осіб, які беруть участь у справі тощо).

Водночас як указано в Бангалорських принципах поведінки судді від 19 травня 2006 року, схвалених Резолюцією Економічної та Соціальної Ради ООН 27 липня 2006 року № 2006/23, об`єктивність судді є потрібною умовою для належного виконання ним своїх обов`язків. Вона проявляється не тільки у змісті ухваленого рішення, а й в усіх процесуальних діях, що супроводжують його ухвалення.

Сприйняття об`єктивності визначається за допомогою критерію "розумного спостерігача". У разі, коли є підстави передбачати, що суддя є необ`єктивним (з різних причин) - це дискредитує суспільну довіру до судової влади. Тому суддя мусить уникати будь-яких дій, які дають підставу передбачати, що на його рішення можуть вплинути сторонні чинники, зокрема такі як зацікавленість у розв`язанні конкретної справи. З огляду на це навіть прояви неупередженості мають значення.

Тому коли сторони стверджують про те, що судді необ`єктивні, питання про наявність фактичного упередження не має значення, адже "правосуддя не тільки має бути здійснене, але й сприйматися як очевидно і без сумніву здійснене". Іншими словами, коли виникає питання про відвід, значення має не те, чи справді у судді є усвідомлене або неусвідомлене упередження, а те, чи виникла б у розумної та належним способом поінформованої особи підозра про існування такого упередження. У цьому сенсі обґрунтована підозра в упередженості не просто заміняє докази, яких бракує, чи доказовий засіб для встановлення вірогідності неусвідомленого упередження, а є виявом пильнішої уваги до іміджу правосуддя, тобто домінантної зацікавленості громадськості в тому, щоб існувала впевненість у чесності процесу.

Одночасно суд підкреслює, що не можуть бути підставою для відводу суддів заява, яка містить тільки припущення про існування відповідних обставин, не підтверджених належними, достатніми, достовірними і допустимими доказами. Тому відвід має бути вмотивований, тобто в ньому неодмінно мають бути наведені аргументи, а до самої заяви долучені відповідні докази, які підтверджують наявність підстав для відводу.

Надаючи оцінку обґрунтованості заяви про відвід судді Латки І.П. у даній справі суд також бере до уваги те, що окрім переліку обставин, які є безумовними підставами для відводу судді, у процесуальному законі також зазначені й виняткові випадки, за яких заявлення відводу a priori не може бути підставою для застосування цього процесуального інституту.

У заяві про відвід не наведено фактів прояву суддею Латкою І.П. поведінки, яка б свідчила про її пряму чи побічну заінтересованість судді у результаті розгляду справи.

Посилання відповідача про постановлення ухвали про відкриття провадження у справі незважаючи на недотримання позивачем вимог п. 2 ч. 3 ст. 175 ЦПК України (незазначення у позовній заяві відомостей про наявність або відсутність електронного кабінету у сторін), на переконання суду, не свідчать про прихильність суду до сторони позивача, не свідчать про пряму чи побічну заінтересованість суду у результаті розгляду справи.

З цього приводу суд зазначає, що згідно з частиною другою статті 8 Конституції України звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Так, у справі «Bellet v. France», Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Статтею 4 ЦПК України передбачено обов`язок суду, здійснюючи правосуддя, захищати права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

Таким чином, виходячи з норм законодавства України та міжнародного права, залишення позовної заяви без руху з формальних підстав, враховуючи відсутність інших суттєвих недоліків позовної заяви та дотримання позивачем решти вимог ст. 175, 177 ЦПК України до форми і змісту позовної заяви, очевидно буде порушувати право позивача на доступ до правосуддя для повного захисту своїх прав та інтересів шляхом судового розгляду справи.

Крім того, суд наголошує, що відомості про наявність у сторін зареєстрованого електронного кабінету відображаються як в АСДС Дзержинського районного суду м. Харкова (КП «Д-3»), так і в електронному кабінеті судді в ЄСТІТС «Електронний суд». А тому, незазначення цих відомостей у позовній заяві, враховуючи, що судом на час постановлення ухвали про відкриття провадження було встановлено, що як у позивача, так і у відповідача наявний зареєстрований електронний кабінет в ЄСІТС, не є суттєвим недоліком позовної заяви і не може бути підставою для обмеження права сторони на доступ до правосуддя.

Щодо посилань відповідача про непостановлення ухвали про залишення позову без руху на підставі ч. 11 ст. 187 ЦПК України, суд зазначає, що заяву представника відповідача про залишення позову без руху було розглянуто у судовому засіданні 15 січня 2025 року, про що постановлено ухвали (без виходу до нарадчої кімнати) про залишення цієї заяви без задоволення. При розгляді заяви представника відповідача, суд виходив з того, що зазначені у заяві недоліки є несуттєвими, не свідчать про наявність перешкод для розгляду справи. Зазначені відомості відображені у протоколі судового засідання від 15 січня 2025 року.

Інших обставин, визначених статтею 36 чи статтею 37 ЦПК України, які б свідчили про особисту упередженість судді Латки І.П. або її необ`єктивність під час розгляду даної справи у заяві не вказано, а суд під час розгляду заяви таких обставин також не встановив.

Враховуючи викладене, суд вважає, що доводи викладені у заяві про відвід є необґрунтованими і такими, що не можуть слугувати підставою для задоволення заяви про відвід, у зв`язку з чим, керуючись ч. 2 ст. 40 ЦПК України, суд відмовляє ОСОБА_1 у задоволенні заяви про відвід.

Керуючись ст. 36, 40, 259-260, 352-353 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід головуючої судді Латки І.П. від розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації відмовити.

Ухвала набирає законної сили негайно після проголошення та оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали суду складено 10 лютого 2025 року.

Суддя І.П. Латка